Iisveden ikiliikkuja

Iisveden Metsä on ainutlaatuinen yritys Suomen sahojen joukossa. Yrityksen satavuotinen historia, sen omistuksen pysyvyys ja kyky aina vastata ajan vaatimuksiin erottavat sen kaikista muista. Sata vuotta on pitkä aika sahateollisuudessa, jossa aloittamisen kynnys ei ole ollut mahdottoman korkea, mutta loppu voi tulla nopeasti.

Iisveden Metsän perustaminen on alueen metsänomistajien yhteistoiminnan tulos. Perustajia oli Suonenjoelta, Karttulasta ja Vesannolta. Näin jälkikäteen on mahdoton sanoa, miten suuressa määrin yhtiön perustaminen oli omaehtoista ja miten paljon vaikutti Metsänomistajien Metsäkeskus, joka oli perustettu muutama vuosi aikaisemmin. Joka tapauksessa suuri joukko lähiseudun metsänomistajia kantoi vastuun yhtiön käyntiinlähdöstä ja rahoitti alkuvaiheen investoinnit. Perustavat kokoukset pidettiin vuonna 1923 ja oma sahalaitos saatiin toimimaan vuoden 1924 lopulla.

Iisvesi oli sahakylä jo ennen Iisveden Metsän perustamista. Sahoistaan ja satamastaan kylä tunnettiin. Mittavien uittojen ansiosta laajojen vesien ja rautatien yhtymäkohdassa oli yksi maamme vilkkaimpia sisävesisatamia. Työvoiman tarve oli niin suurta, että tekijät eivät omasta takaa riittäneet. Sahoille miehiä tuli kautta Sisä-Suomen, Pohjanmaalta asti.

Sahojen merkitys varallisuuden lähteenä vasta itsenäistyneessä Suomessa oli suuri. 1920-luvun alussa maamme viennistä 90 prosenttia koostui sahatavarasta, selluloosasta ja paperista. Puunjalostuksen tuottamaa tulovirtaa kasvatti yksittäisistä tuoteryhmistä eniten sahatavara.

Jauholahden rannalla toimivan sahan alkuvaiheisiin osuu merkittävä muutos Suomen metsänomistuksessa. Maamme yksityismetsänomistajain määrä kasvoi yli kaksinkertaiseksi, kun 1920-luvulla toteutuivat torpparivapautus ja teollisuuden hankkimia metsiä palautui yksityisille lain pakottamana. Samaan aikaan alkoi mittava valistustyö, joka oli tarkoitettu kaikille metsänomistajille. Tavoitteena oli asennemuutos, joka tekisi puun kaatajista vähitellen metsän kasvattajia. Tähän suuntaan vaikuttivat sekä lainsäädäntö että lisääntynyt tiedotus ja metsätalouden edistämisorganisaatioiden käynnistäminen. Tärkeimpänä uudistuksena tuli vuonna 1928 voimaan yksityismetsien käyttöä ja hoitoa ohjaava laki, joka määritteli järkevän metsätalouden perusteita seuraavat vuosikymmenet.

Kun omistajat saatiin ymmärtämään metsien arvo ja mahdollisuudet, he alkoivat kiinnittää huomiota myös puun markkinointiin ja metsästä saataviin tuloihin. Oman jalostuslaitoksen myötä koko hyöty metsistä piti saada sen omistajille.

Metsänomistajien hyödyksi Iisveden Metsä on tuonut puumarkkinoille lisää kilpailua muutenkin vahvan kysynnän alueelle. Alun perin omistajat olivat velvoitettuja pitämään yhtiötä etusijalla puun ostajien joukossa. Tästä on luovuttu muun muassa sen takia, että kaikelle omistajien puulle ei Iisvedellä ole vuosikymmeniin ollut käyttöä. Jo pitkään saha on ollut vain yksi yritys vahvasti kilpailluilla markkinoilla. Nykyään alle puolet jalostettavasta puusta saadaan oman metsäosaston hankkimana, yhteistyötä muiden metsäyritysten kanssa tehdään monella taholla.

Tiivistäisin Iisveden Metsän historian muutamaan avainsanaan, tekijöihin, jotka ovat kantaneet koko sadan vuoden aikajänteen. Näitä perusasioita ovat mielestäni uskallus, sitoutuminen, johtajuus ja kyky uusiutua.

Uskallusta tarvittiin erityisesti yhtiön perustamisvaiheessa. Sijoitetun pääoman vastineeksi ei perustajille ollut tarjolla muuta kuin toivoa, että yritys ei olisi turha. Metsänomistajilta vaadittiin luottamusta, että maksu metsistä hakatusta puusta saataisiin aikanaan. Ensimmäisiä puunmyyntituloja piti odottaa jopa kaksi vuotta.

Sitoutumista on tarvittu sekä yrityksen hallinnolta että työntekijöiltä. Yrityksen käynnistysvaiheessa ja 1930-luvun lamakaudella hallinnon jäsenet menivät henkilökohtaiseen takuuseen yrityksen veloista. Moni olisi menettänyt isoja omaisuuksia, mikäli saha ei olisi selvinnyt 1930-luvun kurimuksesta. Työntekijät osoittivat sitoutumistaan suostumalla palkkojen alennuksiin samaan vaikeaan aikaan. Heidän uskollisuudestaan kertovat myös pitkät työurat yhtiön palveluksessa.

Sitoutumista ovat osoittaneet myös omistajat, jotka ovat pysyneet yhtiön taustalla jo useamman sukupolven ajan. Korvaus sijoitetulle pääomalle on ollut kautta vuosikymmenten hyvin maltillinen. Osakeanneissa uutta pääomaa on kerätty säästeliäästi, viimeksi 1980-luvun lopussa.

Ainoa merkittävä repeämä omistajien joukossa tapahtui Suomen eläessä kasinotaloutta. Silloin Iisveden Metsä oli valtausyrityksen kohteena ja osa vanhoista omistajista luopui osakkeistaan. Yhtiön vapaa pääoma riitti nipin napin valtausyrityksen torjumiseen.

Johtajuutta on luonnollisesti vaadittu ennen muuta yrityksen toimivalta johdolta ja keskeisiltä hallintohenkilöiltä. Hallinnossa ovat tyypillisiä olleet pitkät urat, pisimmillään yli 40 vuotta. Toimivan johdon kohdalla voidaan puhua suorastaan yrittäjyydestä. Toimitusjohtajan asema on Iisveden Metsässä ollut aina niin vahva, että he ovat voineet toimia lähes yksityisyrittäjän tavoin. Toimitusjohtaja on perinteisesti hoitanut yhtiössä myös hallituksen puheenjohtajan tehtävää. Sadan vuoden kokemuksella voi sanoa, että hallintoneuvosto on kerta toisensa jälkeen onnistunut erinomaisesti johtajavalinnoissaan.

Uusiutumiskyky on ollut keskeinen tekijä teknologisen kehityksen vuoksi. Erityisen voimakas murros sattui viime vuosituhannen loppupuolelle, jolloin uusimman teknologian käyttöönotto paransi tuottavuutta merkittävästi. Nämä murrosvuodet ovat vaatineet rohkeita investointeja, joihin yrityksellä oli onneksemme kykyä. Yrityksen elämässä voi olla jälkeenpäin havaittavia jaksoja, jolloin asiat etenevät vahvasti ja toisaalta vaiheita, joiden läpi on vain selvittävä. Erityisen vahvoja rakentamisen aikoja Iisveden Metsässä elettiin 1920-luvulla, 1950-luvun alkupuolella ja 1990-luvulla. Viimeiset kymmenen vuottakin ovat olleet tuntuvan kasvun ja kehityksen aikaa.

Hankalimpia ylimenovaiheita yhtiön historiassa oli 1930-luvun alussa, jolloin koko yrityksen olemassaolo oli vaakalaudalla. Sodan aika oli tietysti yrityksellekin koetteleva, myöhemmin rahoittajat tekivät yhtiön tilanteen tukalaksi erityisesti 1980-luvulla. Kehittämistarpeet olivat silloin jo selvästi nähtävissä, mutta mahdollisuudet uudistumiseen lähes olemattomat.

Sahateollisuus on vahvasti syklistä toimintaa ja onneksi yrityksen historiassa on ollut tuloksellisiakin kausia. Hyvä suhdanne on tavanomaisesti ollut huomattavan lyhyt, joten pelkästään niiden varaan ei ole koskaan voitu laskea paljon. Yrityksen on jatkuvasti pystyttävä uudistumaan, jotta se säilyy kilpailukykyisenä.

Sahat ovat Iisvedellä olleet merkittävin kyläkuvaan vaikuttava tekijä. Parhaimmillaan pienellä alueella sijaitsi peräti neljä toimivaa sahaa. Maankuulu Kolikkoinmäen aluekin on aikanaan sahojen työväen rakentama. Aikanaan ympäristössä näkyivät isot tukkilautat ja sahojen lautataapelit. Tämä vaihe päättyi äkisti 1980-luvun loppupuolella, kun kuljetukset siirrettiin kumipyörille ja sahatavaran ulkoilmakivauksesta luovuttiin.

Suomen puumarkkinoilla on hyvin poikkeuksellista, että tukkien tarjonta olisi kysyntää voimakkaampaa. Sahateollisuuden vaikeina aikoina tavoiteltu puun hinnan lasku on johtanut myös tarjonnan supistumiseen. Ongelmitta ei Iisveden Metsänkään puuhuolto aina ole toiminut, vaikka yritys on kautta vuosikymmenten ollut metsänomistajien hallinnassa.

Iisveden Metsä perustettiin vahvistamaan metsänomistajien asemaa puukaupassa. Tosiasia on, että puun ostajat olivat eri keinoin yhteistuumin pyrkineet hillitsemään puun hintakehitystä. Yhtiöiden keskinäiset sopimukset pitivät kohtuullisesti heikkojen suhdanteiden aikaan, markkinoiden parantuessa tilanne muuttui. Pitkään tällainen sopiminen oli täysin sallittua, viime sotien aikaan jopa valtiovallan määräämää. Nykyään yhteinen hinnoista sopiminen ja hintatietojen vaihto on tiukasti kielletty.

Hintasopimuksiin lähtivät yleensä isommat yritykset, pienten vaikutus erityisesti lähialueillaan oli ajoittain suuri. Tilastoista on voitu todeta, että Iisveden Metsällä on monessa vaiheessa ollut alueella puun hintaa vahvistava vaikutus.

Iisveden Metsän historiassa kvartaali on 25 vuotta. Tapana on ollut, että yhtiön historiaa esitetään kirjana 25 vuoden välein. Tämä on nyt neljäs historiikki. Ensimmäisen kirjoitti Suonenjoen yhteiskoulun rehtori Aksel Markkanen, kaksi seuraavaa lukion historian lehtori Lauri Palomäki. Minä sain mieluisan kirjoitustyön oman hallitustehtäväni päättyessä. Kiitokseni kaikille työtäni auttaneille ja haastattelemilleni yhtiön hallinnon jäsenille ja työntekijöille.

Suonenjoella 15. maalikuuta 2024

Antti Äijö

Ensimmäinen vuosikymmen

Enemmän tuloa metsistä

iisveden metsä osakeyhtiön perustamiseen vaikuttivat keskeisesti osuustoiminta-aate ja metsänomistajien pyrkimys saada puulle parempaa hintaa. Alun perin puuta piti vain koota yhteismyyntiin, mutta nopeasti nähtiin tarve omalle jalostukselle.

Kokemukset vasta taakse jääneen sodan ajalta osoittivat, että puutavarayhtiöt ja yksityiset alan yrittäjät,”kulassit”, eivät ujostelleet käyttää keinoja, joilla saa metsien puuta ostetuksi mahdollisimman halvalla. Puun myyjillä ei ollut mahdollisuutta puolustautua, kun yhtiöt pelasivat yhteen. Metsänomistajat toivoivat pääsevänsä parhaisiin markkinoilta saatavissa oleviin hintoihin ottamalla jalostus ja kauppa omiin käsiin.

Metsänomistajille suunnattu valistus ja nuoren etujärjestön sanomalehdet, innokkaimpana Maaseudun Tulevaisuus, kertoivat tietoonsa tulleista huonoista puukauppakokemuksista ja metsänomistajien yhteistyön siunauksellisuudesta.

”Erikoisesti olivat ensimmäisen maailmansodan ja oman vapaussotamme sekä sen jälkeisen ajan suuret metsäkaupalliset epäkohdat omansa kypsyttämään mieliä yhteistoimintahankkeille suosiollisiksi. Kun viranomaisten taholta ei ollut järjestetty juuri minkäänlaista säännöstelyä tai valvontaa tällä alalla, olivat metsänomistajat, joita taloudelliset huolet painoivat, täydellisesti metsäteollisuuden kiinteiden ostorenkaiden ja kaikenlaisten tunnottomien keinottelijoiden vallassa. Selvemmin kuin milloinkaan ennen nähtiin ainoa apu yhteistoiminnassa ja voimakkaassa omassa kaupallisessa liikkeessä”, kirjoitti Antero Piha Metsänomistajain Metsäkeskuksen historiikissaan.

Metsänomistajien yhteistyöhankkeita viriteltiin kautta maan, mutta eniten vastakaikua ne saivat itäisessä Suomessa. Iisveden Metsä Oy on paikallisten metsänomistajien perustama ja omistama alusta pitäen, mutta aloite yhtiön liikkeelle lähtöön tuli paikkakunnan ulkopuolelta. Lähtölaukaus kaikille 1920-luvulla toimimaan saatujen metsänomistajien sahojen perustamiselle oli varsinaisesti annettu vuonna 1919 Savonlinnassa pidetyssä kokouksessa, jota puuhaamassa oli muun muassa Kuopion Maanviljelysseuran metsätalousneuvoja A.I. Savolainen. Kokousta seurasi valtakunnallisen Metsänomistajain Metsäkeskuksen perustaminen ja Savolaisesta tuli tämän yhtiön ensimmäinen palkattu toimihenkilö.

Metsäkeskuksen puuhamiesten aktiivisuuden ansiosta Pohjois-Savoon ja muihinkin maakuntiin perustettiin metsänomistajien yhteisiä yrityksiä. Lähiseudulla ensimmäisenä toteutui Pielaveden Metsäosuuskunta ja Kallanvesistön Metsä Oy vähän Iisveden Metsää myöhemmin. Molemmat maakunnan sisaryritykset pystyivät toimimaan vain vähän aikaa pääomien puutteen vuoksi. Suonenjoella ja lähipitäjissä omaan sahaan sitouduttiin lujemmin ja hallinnon jäsenten henkilökohtaisten panostusten ansiosta yhtiö pääsi eteen tulevien vaikeiden vuosien läpi.

Osuustoiminnan aatteiden juurruttaminen puunjalostukseen ei sujunut ihan helposti. Metsänomistajien yhteishankkeille haettiin tukea Pellervo Seurasta, mutta järjestön voimamies Hannes Gebhard vierasti ajatusta. Hän epäili, etteivät metsänomistajien rahkeet riittäisi kilpailussa suurten puutavarayhtiöiden kanssa. Pellervon tuki metsänomistajien yhteistyölle saatiin vasta, kun seuran hallituksen puheenjohtaja F.M. Pitkäniemi kääntyi sen kannattajaksi.

Maataloustuottajain Keskusliitto MTK oli vahvasti metsänomistajien omien sahojen takana, mutta Puunjalostusteollisuuden keskusliitto koki Metsänomistajain Metsäkeskuksen perustamisen kiusalliseksi. Metsänomistajien yhteistyön tiivistymistä ei katsottu hyvällä varsinkin, kun yhteenliittymän merkittävänä toimintamuotona alkuvuosina oli paperipuun vienti ulkomaille, suomalaisen teollisuuden suoranaisille kilpailijoille.

Metsänomistajien yhtiöitä suorastaan ylenkatsottiin muiden alan yrittäjien keskuudessa. Pääomapiirit pilkkasivat niitä ”piimäfirmoiksi” tai ”piimäsahoiksi”, tarkoittaen ilmeisesti sitä, että yhtiöiden peruspääoma oli maitotileistä kerätty. Todennäköisesti tätä perua on se, että varsinkin vanhempi polvi tuntee Iisveden sahan edelleen Piimän sahana.

Valtakunnalliseksi keskusyhteisöksi muodostetun Metsänomistajain Metsäkeskuksen alkuperäisenä tavoitteena ei ollut lisätä suoranaisesti puun jalostusta. Ostettu puu aiottiin osaksi välittää ulkomaille, osaksi kotimaassa jo toimivien yritysten jalostettavaksi. Maakunnissa kuitenkin nähtiin omien sahojen perustaminen parhaaksi keinoksi puusta saatavien tulojen kasvattamiseen. Alun perin Metsäkeskus myi ja välitti sekä pyöreää että jalostettua puuta, mutta ulkomaille viedystä sahatavarasta tuli sille muutaman vuoden kuluttua tärkein tuote.

Monta merkkipäivää

Iisveden Metsän merkkipäivän vietolle on perustellusti olemassa useita vaihtoehtoja. Yhtiön toiminnan aloitusvuotena pidetään vuotta 1924, mutta osakeyhtiön perustava kokous pidettiin jo edellisenä vuonna ja vuoden 1923 syksyllä aloitettiin puiden osto.

Koko Sisä-Savon alueella toimivan sahayhtiön alkusysäys saatiin kokouksesta, joka pidettiin tammikuussa 1923 Suonenjoella Nuorisoseuran talossa. Tilaisuuteen osallistui 60 metsänomistajaa ja metsäalan ammattilaista Karttulasta, Kuopiosta ja Suonenjoelta. Kokouksessa puhetta johti maanviljelijä Lauri Vilpponen, josta tuli sittemmin perustettavan yhtiön ensimmäinen toimitusjohtaja.

Seuraavan syyskuun 18. päivänä pidetyssä varsinaisesti sahan perustamiseen johtaneessa kokouksessa Suonenjoen Osuusmeijerillä osanottajia oli 27. Tämä joukko oli jo vakavissaan laittamassa yhtiötä toimintaan. Yhtiön osakepääoma oli täyteen merkitty ja sille valittiin ensimmäinen hallintoneuvosto. Hallintoneuvoston puheenjohtajaksi tuli Onnelan isäntä Emil Vehviläinen, joka hoiti tehtävää vuoteen 1965 saakka. Metsänomistajat osallistuivat osakemerkintään aktiivisesti, mutta rahojen saanti merkityistä osakkeista oli huomattavasti suuremman työn takana.

Yhtiön perustamisvuotena on totuttu kaikesta huolimatta pitämään vuotta 1924, jolloin se merkittiin kaupparekisteriin. Puun ostot oli aloitettu jo edellisenä vuonna, mutta omaa sahalaitosta ei ollut. Ostetut tukit sahautettiin korvausta vastaan muissa yrityksissä, mikä aiheutti monenlaisia ongelmia. Kun nähtiin, että vuokrasahauksen varassa ei ollut järkevää pidemmän päälle toimia ja alueen puun tarjonta riitti hyvin, oli aika ryhtyä rakentamaan omaa sahalaitosta. Aivan vuoden 1924 lopulla saatiin kaksiraaminen saha Iisvedellä toimintaan.

Sahan suunnitteli ja rakentamista valvoi Metsänomistajain Metsäkeskuksen asiantuntija, sahateknikko Juho Horsti. Hänen apuaan ja neuvojaan käytettiin myöhemminkin monta kertaa sahan teknisissä kysymyksissä. Rakentaminen sujui ripeästi ja puiden sahaus saattoi alkaa marras-joulukuun vaihteessa 1924. Sahakoneinvestointi oli niin kallis, että yhtiön omat vakuudet eivät rahoitukseen riittäneet. Yhtiön ensimmäiseen hallintoneuvostoon kuulunut Karttulassa sijaitsevan Saitan tilan isäntä Paavo Maukonen antoi kiinnittää tilansa näiden luottojen pantiksi.

Yhtiön alkuperäisiin toimintaperiaatteisiin kuului, että se tuotti sahatavaraa ensisijaisesti oman alueen tarpeisiin. Lähialueelle myytäviä tuotteita varten hankittiin pian myös höyläkone. Ylimenevä osa jalostetusta puutavarasta samoin kuin vientiin menevä pyöreä puu kuljetettiin rautateitse Metsänomistajien Metsäkeskus Oy:n lautatarhalle ja jalostuslaitokseen Kotkan satamaan.

Sahan perustaminen sattui taloudellisesti otolliseen ajankohtaan. Jälleenrakentaminen oli vauhdittunut ja markkinoiden elpyminen pääsi ensimmäisen maailmansodan jälkeen hyvään vauhtiin juuri vuonna 1923 ja tuloksellisia vuosia riitti 1928 asti. Metsänomistajat saivat nähdä puusta maksetun hinnan kohoavan. Melko varovaista nousu oli, mutta vuosien 1925 ja 1928 välisenä aikana puusta maksetut hinnat kohosivat yhtiön tekemissä kaupoissa noin 20 prosenttia.

Suomen sahateollisuuden viennissä saavutettiin vuonna 1924 ensimmäistä kertaa miljoonan standartin raja (4,7 miljoonaa kuutiometriä). Sahatavara oli metsäteollisuuden vientituotteista tärkein vielä pitkään.

Ei soitellen sotaan

Metsänomistajien oman sahayhtiön perustamista oli pohdittu isäntien keskuudessa todennäköisesti pidemmän aikaa. Ei ollut itsestään selvää, että uutta jalostuslaitosta kannatti lähteä rakentamaan, kun Iisvedellä oli toimivia sahoja ennestään. Merkittävimmät yritykset, Kymiyhtiön saha ja Peuran saha jalostivat puuta hyvien vesi- ja rautatieyhteyksien päässä isojen vesien äärellä. Muita sahoja Suonenjoella oli ainakin keskustassa Soitunlahdessa, Tenhanniemessä ja Järvikylässä Pienen Uuhijärven rannassa.

Kauppaneuvos H. Peura oli perustanut sahan vuonna 1896 ja vuonna 1908 sen yhteyteen rakennettiin rullatehdas, Kymiyhtiön saha oli perustettu 1907. Tuotantomäärältään ja liikevaihdoltaan Iisveden Metsä kohosi kuitenkin nopeasti paikkakunnan suurimmaksi. Vielä vuonna 1926 Peuran sahan toiminta oli mittavampaa, sen jälkeen metsänomistajien omistaman yhtiön saha meni tuotantomäärissä ohi.

Lähtökohta Iisveden Metsän sahatoiminnalle ei ollut paras mahdollinen, sillä Jauholahteen uuden sahan tontille ei ollut edes ratayhteyttä ennen kuin pistoraide Iisveden asemalle valmistui vuonna 1925. Yhtiö lunasti Simolan tilasta maata radan alueeksi, rata rakennettiin sahan omalla kustannuksella ja ensimmäiset vuodet yhtiö vastasi myös sen ylläpidosta.

Perustettu Iisveden Metsä osakeyhtiö oli toimintaperiaatteiltaan lähellä osuustoimintaa. Metsänomistajien oli määrä lunastaa yhtiön osakkeita metsäpinta-alansa suhteessa ja osakkaiden äänioikeus oli rajoitettu. Yksikään osakas ei voinut ensimmäisinä vuosikymmeninä käyttää yhtiökokouksessa enempää kuin kuutta ääntä. Lisäksi osakkeiden siirrot uusille omistajille piti hyväksyä hallintoneuvostossa. Tämä edelleen voimassa oleva menettely on osaltaan varmistanut sen, että yhtiötä eivät ulkopuoliset kilpailijat pysty helposti valtaamaan.

Alkutaipaleella yhtiön tekemät puukaupat olivat välityskauppoja ja pääasiallisia myyntituotteita olivat halot ja propsit. Vähäiset hankitut tukit sahautettiin ensimmäisinä kuukausina muilla yrittäjillä ja myytiin sitten eteenpäin. Puun myyjien tilitys muodostui raaka-aineen hankintahinnan ja lopputuotteiden myyntihinnan erotuksesta, josta yhtiö peri ensimmäisinä vuosina 10 prosentin välityspalkkion. Myyjillä piti olla vahva luottamus yhtiöönsä, sillä parin ensimmäisen vuoden ajan tilitykset tehtiin vasta lähes kahden vuoden kuluttua puiden vastaanotosta.

Pääoma oli niukkuustekijä Iisveden Metsällä alusta lähtien. Välityskauppa olisi ollut hyvä keino vähentää sitoutuneen pääoman määrää, mutta paine nopeampiin tilityksiin tuli liian voimakkaaksi. Kilpailu puusta muiden ostajien kanssa johti siihen, että metsänomistajille tehtäviä tilityksiä ei voinut siirtää pitkälle tulevaisuuteen. Metsänomistajain Metsäkeskus tuli tässä tilanteessa puumaksujen ylimenoajan rahoittajaksi.

Keskimäärin sahateollisuus tuotti alan historiaa tutkineen Jorma Ahvenaisen mukaan voittoa koko 1920-luvun huipun ajoittuessa vuoteen 1927. Yhtiöiden osingonmaksu oli merkki menestyksestä. Iisveden Metsä maksoi osinkoa ensimmäisen kerran vuodelta 1925, sen suuruus oli 7 prosenttia osakepääomalle. Saatu tuotto oli tärkeä merkki yhtiöön sijoittaneille, että rahaa ei ole heitetty hukkaan.

Metsäkeskuksen tiukka ohjaus

Valtakunnalliseksi vaikuttajaksi pyrkivän organisaation, Metsänomistajain Metsäkeskuksen, napanuora kaikkiin maahan perustettuihin tytäryhtiöihin oli huomattavan tiukka parikymmentä vuotta. Ohjaus oli yksityiskohtaista ja tiukkaa käytännössä niin pitkään kuin emoyhtiö oli toiminnassa. Ristiinomistus vahvisti sidettä: Metsäkeskus omisti pitkään suuren enemmistön Iisveden Metsän samoin kuin muidenkin tytäryhtiöiden osakkeista- Samaan aikaan Iisveden Metsä oli osaltaan velvoitettu sijoittamaan panoksensa Metsäkeskuksen osakeanteihin.

Useiden rahoitusjärjestelyiden takia Metsäkeskuksen hallussa oli enimmillään liki 90 prosenttia sahayhtiön osakkeista. Päätösvalta säilyi silti paikallisena, koska yhtiökokouksissa osakkaiden äänivalta oli rajattu. Lähes poikkeuksetta yhtiökokouksessa oli paikalla emoyhtiön edustaja 1940-luvun lopulle asti.

Pääomien puutteen vuoksi Metsäkeskuksen toimintaa aloitettiin varovasti halkojen ja muun pienpuutavaran kaupalla. Hyvin nopeasti omistajakunnasta tuli kuitenkin niin paljon painetta järeämmän puun ja valmiin sahatavaran myyntiin, että varovaisuus sai jäädä sikseen. Alun perin tytäryhtiöiden piti omistaa ja rahoittaa Metsäkeskusta, mutta nopeasti rahoitustilanne kääntyi päinvastaiseksi. Takauksin ja luotoin Metsäkeskus sitoutui tytäryhtymien pääomahuoltoon koko toimintansa ajaksi.

Sahan käytännön toiminnassa Metsäkeskuksen vaikutus oli alkuvuosina ratkaiseva. Metsäkeskus keräsi myyntitulot ja rahoitti puukaupat, sen kanssa sovittiin vuosittain ostettavat tukkimäärät ja pääosin hinnatkin. Metsäkeskuksen kautta myytiin kaikki vientiin menevä sahatavara. Tilitykset selvitettiin jälkikäteen, kun rahat vientikaupoista oli kotiutettu.

Pohjois-Karjalassa toimineen ”sisaryhtiön”, Ukkolan sahan vahva vaikuttaja maaherra Lauri Riikonen kritisoi myöhemmin Metsäkeskuksen toimintaa osakassahojen kannalta raskaaksi. Perityt palkkiot olivat korkeita ja 1930-luvun lamakauden kestäneet yritykset joutuivat kattamaan toimintansa tuotoilla vaikeina vuosina lopettaneiden sahojen tappioita pitkään.

Alkuvuosina puukaupassa toimintamallina oli, että metsänomistajat myisivät tuotteensa avotiliin välitettäväksi. Myyjien piti luottaa omaan yhtiöönsä niin paljon, että luovuttavat puunsa ilman maksusuoritusta ja odottavat kunnes lopullinen ostaja on suorittanut tilityksensä Metsäkeskukselle. Ensimmäisinä vuosina voitiin menetellä näin, mutta puutavaramarkkinoiden huippuvuonna 1927 puun myyjät alkoivat yhä voimakkaammin vaatia ennakkotilityksiä. Avokauppojen osuus oli silloin vielä 80 prosenttia, mutta jo seuraavana vuonna niiden saaminen todettiin lähes mahdottomaksi. Aikalaisarvioiden mukaan puunmyyjien usko omiin yrityksiin loppui tai sitten kilpailijoiden kauppatavat miellyttivät enemmän. Metsänomistajien helpotukseksi päätettiin kohta puukauppatilitysten maksuaikaa lyhentää yhdellä vuodella. Hakkuuvuoden 1926/27 tilitykset maksettiin heinä-elokuussa vuonna 1928.

Metsänomistajain Metsäkeskuksella oli alun perin lähes tuhat yksityisomistajaa eri puolilla Suomea. Myöhemmin omistuspohja muuttui niin, että sahoista tuli Metsäkeskuksen pääasiallisia omistajia. Valtakunnallisen yhtiön alaisuudessa toimi enimmillään 11 sahayritystä pääasiassa itäisessä Suomessa. Yritysten perustamiseen tähtääviä hankkeita pantiin vireille huomattavasti enemmän, mutta ne kuivuivat kokoon eri syistä. Moni yritys aloitti toimintansa liian vähäisen oman pääoman varassa ja se aiheutti huonompien aikojen tullessa ylitsepääsemättömiä vaikeuksia. 1920-luvun lopulla alkaneen talouspulan jälkeen kiinnostus perustaa uusia yrityksiä väheni oleellisesti.

1930-luvun pulakausi koetteli ankarasti Metsäkeskusta ja sen tytäryhtymiä. Pulavuosien jälkeen toimintaansa jatkoi vain neljä tytärtä: Iisveden Metsä Oy, Siikajokilaakson Metsä Oy, Pielisen Metsätalous Oy ja Itä-Karjalan Metsä Oy. Keskeisenä syynä tytäryhtymien huonoon tulokseen oli Seppo Zetterbergin mukaan se, että ne oli alun perin perustettu liian pienten pääomien varaan. Lisäksi historioitsija epäili, että kaikkiin tytäryhtymiin ei ollut saatu alan edellyttämiä päteviä johtajavoimia.

Metsäkeskuksen johtaja Evd. Heiliön mukaan pienten sahojen kilpailuetuna olivat isoja alhaisemmat kiinteät kulut ja paremmat mahdollisuudet sopeutua suhdannevaihteluihin. Kilpailijat puolestaan väittivät, että Metsäkeskuksen tapaiset yhteenliittymät eivät kyenneet takaamaan sahatavaran laatua. Tällä epäiltiin olevan vaikutusta muustakin suomalaisesta sahatavarasta saatavaan vientihintaan.

Vesikuljetus omaan haltuun

Iisveden Metsän tuotantolaitosten sijainti laajan vesireitin äärellä oli sahalle merkittävä etu. Täyden hyödyn tästä edusta yhtiö sai kuitenkin vasta sitten, kun vesikuljetuksia varten oli omaa kalustoa. Vuonna 1925 otettiin tukkien kuljetusta ajatellen merkittävä askel, kun Ruotsista hankittiin yhtiölle oma hinaaja. Muita kyytejä varten yhtiölle hankittiin hevonen, jolla piirityönjohtaja Tuupainen kiersi työmailla maksamassa palkkoja ja valvomassa töiden etenemistä.

Kaikki puun ja sahatavaran kuljetukset Iisveden rautatieasemalle hoidettiin aluksi proomuilla vesitse. Menettely koettiin työlääksi, joten nopeasti alettiin puuhata sahalle pistoraidetta. Yhtiö lahjoitti valtion rautateille raiteen tarvitseman maa-alueen ja rakensi kiskot.

Lauri Vilpponen joutui jättämään toimitusjohtajan tehtävät sairastuttuaan ja vuoden 1926 marraskuussa hän menehtyi. Hallituksen jäsenistä johtaja J. P. Heikkinen ja pankinjohtaja Sakari Rossi hoitivat tehtävää tilapäisesti, kunnes uudeksi toimitusjohtajaksi saatiin Aleksanteri Hiltunen Kotkasta.

Taloudellisesti hyvät vuodet 1920-luvun puolivälin jälkeen innostivat yrityksiä investoimaan. Iisveden Metsän sahalle rakennettiin nopeasti höyläämö, kuivaamo ja kolmas raami. Vuonna 1926 hankittiin uusi pikaraami ja kiramo tukkien maalle nostamista varten. Osuuskaupalta vuokratuissa tiloissa toimivaan konttoriin päätettiin palkata mieskonttoristi.

Toiminnan vakiintuessa ja laajentuessa päätettiin konttorirakennuksen rakentamisesta sahan alueelle. Edelleen käytössä oleva rakennusmestari Otto Suihkosen suunnittelema ”pääkonttori” valmistui vuoden 1927 lopulla.

Yritykset joutuivat kantamaan vajaat sata vuotta sitten vastuuta yhteiskunnan perustoiminnoistakin. Jo vuonna 1927 yhtiö alkoi osallistua Iisvedelle palkattavan sairaanhoitajan palkkauskustannuksiin. Seuraavana vuonna yhtiön panosta tarvittiin ylimääräisen poliisin palkkaamiseen paikkakunnalle.

Laman yli 1930-luvulla

Yhtiön jatko veitsenterällä

vuoden 1927 suhdannehuippu nosti sekä puun että vientituotteiden hinnat korkealle. Sen jälkeen edessä oli pitkä ja raskas laskukausi: kysyntä romahti ja sahatavaran hinnat laskivat rajusti pysyen alhaalla pitkään. Tukkien hinta ei laskenut yhtä nopeasti kuin sahatavaran vientihinnat, jolloin monet sahat joutuivat vaikeuksiin. Vahvimmat yrityksistä pääsivät Jorma Ahvenaisen mukaan nipin napin positiiviseen tulokseen, missä auttoivat sivutuotteiden vähitellen kehittyneet markkinat. Kaikilla ei mennyt yhtä hyvin.

1920-luvun lopun ja 1930-luvun alun vuosina useimmat sahat tekivät tappioita sahatavaran hinnan edelleen laskiessa. Kalliiden kustannusten lisäksi olosuhteet oikkuilivat useana vuonna niin, että sahoja täytyi pysäyttää pidemmiksi ajoiksi. Talvet olivat korjuun kannalta hankalia ja työpaikoilla lakkoiltiin. Keskeisissä laaduissa hinnan pudotus vuodesta 1929 vuoteen 1932 oli yli 30 prosenttia. Oli myös vaiheita, jolloin kauppa ei käynyt alhaisillakaan hinnoilla ja sahaustoimintaa oli pakko sen takia supistaa.

Tukkien hinta seurasi sahatavaran hintakehitystä viiveellä, markkinoille suuntaa näyttävissä Metsähallituksen huutokaupoissa hinta laski vuoteen 1930 mennessä noin puoleen vuoden 1927 hinnoista. Puun hinnan lisäksi palkkakustannukset joutuivat joustamaan. Sahatyöntekijöiden palkkaa laskettiin monin paikoin, toimihenkilöiden palkkoja vielä enemmän. Iisvedellä aloitettiin säästöt toimihenkilöiden ja toimitusjohtajan palkkoja alentamalla, myöhemmin joutuivat tuloistaan tinkimään myös hakkuumiehet ja sahan työväki.

Suomalaisen sahatavaran vientiongelmia lisäsi Neuvostoliiton tulo myyjäksi jo ennestään kilpailluille kansainvälisille markkinoille. Itänaapurin kasvattama tarjonta laski hintoja Euroopassa entisestään. Häiriköinti ei kuitenkaan kestänyt pitkään. Vallattuaan osuutensa markkinoista neuvostoviranomaiset suostuivat neuvottelemaan muiden suurten tuottajamaiden kanssa ja hinnat saatiin terveemmälle tasolle. Vuonna 1935 solmittiin European Timber Exports Convention (ETEC), jossa määriteltiin Neuvostoliiton, Ruotsin ja Suomen markkinaosuudet alueella. Suomalaiset onnistuivat neuvotteluissa niin hyvin, että maamme sai suurimman vientikiintiön, 36 prosenttia. Tämä ilmiselvä kartellisopimus pysyi voimassa vuoteen 1939 saakka.

Rahahanat pantiin kiinni

1930-luvun taitteessa koettuina lamavuosina monet maamme pienistä sahoista ajautuivat maksukyvyttömiksi tai lopettivat muuten toimintansa. Suurten sahojen edustajat lobbasivat samaan aikaan pankkeja kertomalla viestiä, että sahoja on Suomessa liikaa ja vaikeuksissa olevia yrityksiä ei pitäisi enää rahoittaa. Vuonna 1932 teollisuustilastoon merkittiin enää 383 sahaa, kun huippuvuonna 1927 yrityksiä oli ollut yli 600.

Pankit olivat ratkaisevassa asemassa sahojen eloonjäämistaistelussa. Yritysten luottojen erääntyessä Kansallis Osake Pankista ja Pohjoismaiden Yhdyspankista ja eräistä niiden johtohenkilöistä tuli merkittäviä sahojen omistajia. Heikoimmat sahat eivät kelvanneet pankeillekaan ja tuloksena oli konkursseja. Metsänomistajain Metsäkeskuksen tytäryhtiöistä jäi tässä rytäkässä jäljelle vain neljä.

Rahoitus oli keskeinen kysymys Iisveden Metsänkin jatkamisen kannalta. Asiaa piti pohtia lähes jokaisessa hallinnon kokouksessa ja luottoja otettiin pankkien lisäksi yksityisiltä rahoittajilta. Nämä eivät tarjonneet halpaa rahaa ja jotkut luotottajat yrittivät käyttää tilannetta hyväkseen. Muuan osakkeenomistaja jätti nimismiehelle hakemuksen lainan uloshakua varten. Johtokunnan pöytäkirjassa todettiin, että tarkoitus oli tehdä yhtiölle kiusaa.

Iisveden Metsän talous oli heikon markkinakehityksen vuoksi niin kireä, että esimerkiksi vuosilta 1928 ja 1929 ei osinkoa maksettu. Kaupallisesti heikkojen vuosien takia jouduttiin vuonna 1932 neuvottelemaan lainoja uudelleen. Mukana neuvotteluissa oli Metsänomistajain Metsäkeskus, joka joutui myös tilapäisesti rahoittajaksi, kun vientikauppa kävi heikosti. Metsäkeskuksen lupa piti tässä tilanteessa saada sekä lainojen nostoon että takaisinmaksuun.

Rahoitusongelman kriittisimmässä vaiheessa Iisveden Metsän hallintoneuvoston ja johtokunnan jäsenet velvoitettiin jokainen henkilökohtaisesti lainaamaan yhtiölle 10000 markkaa. (Summa vastasi noin 4000 euroa vuoden 2023 hinnoin) Lisäksi osa hallinnon jäsenistä oli taannut huomattavasti suurempia yhtiön lainoja. Vekselirahoitustakin tarvittiin tilapäisten rahantarpeiden maksamiseen.

Vuonna 1933 rahoitustilanne kiristyi niin, että Osuuskassojen Keskuslainarahasto vaati hallinnon jäsenten omaisuutta takavarikkoon lainojen vakuudeksi. Kunkin jäsenen osalta takausvastuu oli 100000 markkaa. (Noin 47000 euroa vuoden 2023 hinnoin) Alan yritykset hakivat suurimpien ongelmien aikaan yhteiskunnalta apua talousvaikeuksien voittamiseen. Valtio myönsikin metsänomistajien yhtymille halpakorkoista lainaa. Iisveden Metsä anoi tätä 3 miljoonan markan verran korkeakorkoisten lainojen pois maksamiseksi.

Taloustilanteen vakiinnuttua yhtiön hallinnon tekemistä takauksista voitiin luopua. Toimitusjohtaja Hiltunen kävi henkilökohtaisesti luovuttamassa panttikirjat takaajille valistaen, että enää milloinkaan ei pidä moisiin papereihin nimeä laittaa. (H.Tapio Sivosen muistitieto)

Antero Pihan mukaan Metsänomistajain Metsäkeskus joutui pulavuosina 1929-1932 rahoittamaan tytäryhtymien toimintaa monin tavoin. Iisveden Metsä Osakeyhtiön kannalta keskeisiä emoyhtiön toimia olivat osakemerkinnät ja lainojen takaukset. Monet muut sahat tarvitsivat vielä suorempiakin tukia eivätkä siitä huolimatta selvinneet rajusti heikentyneistä hinnoista ja vientilamasta. Kuuden Metsäkeskuksen tytäryhtymän oli taloudellisten vaikeuksien takia lopetettava toimintansa näinä vuosina.

Toimialue laajeni

Metsäkeskukselle ja sen yhä toimiville tytäryhtiöille vuodet 1934-1938 merkitsivät hiljaisen jälleenrakennuksen kautta, jonka aikana pulakauden vaurioita yritettiin parhaan mukaan korjata. Talousluvut paranivat vuosi vuodelta ja toimivien sahojen taloudellinen asema vakaantui vähä vähältä. Myyntiin otettiin halkojen ja pinotavaran ohessa aitasalkoja ja aitapylväitä, kun sahattavia tukkeja ei saatu riittävästi. Halkojenkin hintaa piti heikon menekin vuoksi vaikeimpaan aikaan laskea huomattavasti.

Iisveden Metsän toimialue laajeni kertarysäyksellä Pielaveden Metsäosuuskunnan lopettaessa taloudellisten vaikeuksien vuoksi vuonna 1929 toimintansa. Metsäkeskuksen tavoitteena oli Iisveden Metsän ja Pielaveden Metsäosuuskunnan fuusio, mutta tähän ei Iisvedellä suostuttu. Fuusion seurauksena yhtiön kannettavaksi olisi tullut huomattavat lisävelat.

Pielaveden yrityksen pesänselvityksessä Metsäosuuskunnan jäsenten oli määrä liittyä osakkaiksi Iisveden Metsään ja osuuskunnan ”laivasto” ostettiin Iisvedelle. Tässä vaiheessa yhtiön puunhankinta-alue kasvoi huomattavasti. Pielaveden omaan yritykseensä pettyneistä metsänomistajista vain harvat olivat halukkaita Iisveden Metsän osakkaiksi. Yhtiön talouden vakauttamiseksi tarvittavasta uudesta osakepääoman korotuksesta huomattavan osan otti kontolleen Metsänomistajain Metsäkeskus.

Vuonna 1933 voitiin sahateollisuudessa todeta nousun alkaneen. Sahatavaraa tuotettiin Suomessa jo 5 miljoona kuutiometriä ja vuosittaiset määrät kasvoivat vielä tästä. Tämän jälkeen muutokset vuosien välillä olivat huomattavia: vuosi 1934 oli hyvää suhdannetta, mutta seuraava taas heikompi. Parin paremman vuoden jälkeen sahatavaran ylitarjonta suisti hinnat alamäkeen taas vuonna 1938.

Sahateollisuuden historiaa tutkineen Jorma Ahvenaisen mukaan sahat tekivät keskimäärin positiivisia tuloksia vuoteen 1938 asti. Keskiarvot kertovat kuitenkin vain osan totuudesta, joukossa oli sekä hyvin että heikosti tuottavia yrityksiä. Euroopan mittakaavassa sovitut vientikiintiöt rajoittivat suomalaissahojen tuotantoa, kun taantuma oli syvimmillään. Sahaus oli ollut merkittävin metsäteollisuuden vientitulojen tuoja, kunnes vuonna 1938 paperiteollisuuden vienti ylitti sahatavaran viennin arvon. Koko metsäteollisuuden vienti oli tässä vaiheessa arvoltaan 80 prosenttia maamme viennistä.

Vuoden kierto toistui

Metsissä muutokset olivat 1900-luvun alkupuolella vähäisiä. Puun hankinnassa eri tehtävät sijoittuivat omille kohdilleen vuoden kierrossa: syksyisin puun osto, talvisin puun korjuu ja keväällä ja kesällä uitto. Puunmyyntihalukkuutta saatettiin metsänomistajilta kysellä jo keväällä hakkuiden päätyttyä, mutta varsinaisesti ostajat alkoivat kierrellä metsissä ja omistajien luona vasta kesän loppupuolella. Iisveden Metsän johtokunta määritteli puun ostotavoitteet syksyksi tavallisesti elokuun kokouksessaan. Varsinaisten ostojen alkamiseen vaikutti sahatavaramarkkinoiden perusteella arvioitu puun tarve, Metsäkeskuksen antamat puitteet ja valtion puuhuutokaupat. Aulangon ja Viipurin puuhuutokaupoissa muodostui puulle kunkin vuoden likimääräinen hintataso, jota ei yksityismetsien kaupoissa ollut ostomiesten tapa ylittää.

Ajoittain valtion tukkihuutokaupassa hinnat nousivat niin korkeiksi, että yhtiö ei saanut ostettua mitään. Aina ei tarjolla ollut sopivalla sijainnilla olevia kohteita, joista olisi voinut tehdä huutoja. Joka tapauksessa huutokauppoihin osallistuminen oli toimitusjohtajan työn ydintä. Monipäiväisten tilaisuuksien yhteydessä pääsi samalla tapaamaan kollegoita ja seuraamaan alan kehitystä. Sahojen hyväksymä tukkien läpimitta pieneni vuosisadan mittaan huomattavasti. 1900-luvun alussa sahattavaksi kelpasivat vain latvaläpimitaltaan vähintään 25-senttiset tukit, toiseen maailmansotaan tultaessa alin sallittu läpimitta oli laskettu 17 senttimetriin.

Puukaupat teki yleensä tilan isäntä, mutta vuoden 1930 avioliittolain perusteella kauppakirjaan tarvittiin usein myös emännän allekirjoitus. Kauppakirjan allekirjoituskaan ei välttämättä tarkoittanut kaupan toteutumista ostajan puolelta. Pitkään oli vallalla käytäntö, että yhtiön ylempien tahojen piti hyväksyä tehty kauppa. Iisveden Metsässä kaupat vahvisti alkuvaiheissa hallintoneuvosto, myöhemmin johtokunta ja vasta 1950-luvulta lähtien toimitusjohtaja.

Puun markkinatilanne vaihteli voimakkaasti lähes vuosittain. Vuonna 1938 sahaa seisotettiin syksyllä viisi viikkoa, koska raaka-ainetta ei ollut riittävästi. Seuraavana vuonna tukista oli sitten paremmin tarjontaa. Lupaavasti alkanutta vuotta rasitti vuoden edetessä yhä enemmän Euroopassa alkanut sota.

Uudistusten aika

Tiukasta rahatilanteesta huolimatta Iisveden sahaa päätettiin vuonna 1934 uusia toimintakustannusten alentamiseksi. Uudet kehäsaha ja särmäsaha hankittiin Karhulasta. Rahatilanteen vähitellen kohennuttua voitiin toimitusjohtajan palkkaakin korottaa 4500 markkaan (noin 2100euroa 2023 rahassa). Samoihin aikoihin voitiin johtokunnan jäsenille taas maksaa vuosipalkkiota (noin puolet toimitusjohtajan kuukausipalkasta jokaiselle).

Kaikki tuotettu sahatavara oli ensimmäisen kymmenen toimintavuoden ajan kuivattu taapeleissa omalla tontilla tai satamassa, vasta vuonna 1935 sahalle päätettiin rakentaa ensimmäinen kuivaamo Metsäkeskuksen esityksestä. Samalla jouduttiin voimalaitosta uudistamaan. Kuivaamoiden kapasiteetti oli vuosikymmenet pienempi kuin sahattu tuotanto. Taapelit hävisivät sahan tontilta lopullisesti vasta 1980-luvulla.

Tulevaisuuden yhteistyön ja sahatavaran markkinoinnin kannalta merkittävä uutinen saatiin Varsinais-Suomesta. Siellä oli vuonna 1934 perustettu Metsäliitto osakeyhtiö organisoimaan metsänomistajien pyöreän puun vientiä. Uuden yrityksen perustamisen jälkeen tuli pohdittavaksi, miten Iisveden Metsä suhtautuu samanlaista ideologiaa edustavaan kilpailijaan. Jopa fuusioajatus tuli hallintoneuvostossa esille. Metsäliiton alullepanijana oli vahvasti MTK, jonka kytkentä Metsänomistajien Metsäkeskukseenkin oli tiivis. Oli luontevaa ajatella, että päällekkäisyyksistä olisi hyvä päästä eroon.

Toimivaa yhteistyötä Metsäliiton kanssa ei syntynyt, vaikka Metsänomistajain Metsäkeskuksella oli maksuvaikeuksia muun muassa laivojen lastauksen viivästysten vuoksi. Myöhemmin yhteistyön tielle tuli uusia mutkia ja Metsäliitto alkoi kerätä haltuunsa Metsänomistajain Metsäkeskuksen osakkeita.

Tiukka taloudenpito Iisvedellä jatkui 1930-luvun puolivälin jälkeenkin. Vuonna 1936 henkilökunta kirjelmöi johtokunnalle saadakseen palkankorotuksia. Pienempiä korotuksia päätettiin antaa joillekin työlajeille, mutta ei kaikille. Auton hankintaa yhtiölle pohdittiin jo 1930-luvulla, mutta se ei vielä ollut ajankohtaista. Toimitusjohtajalla oli oma auto, muuten asioiden hoito olisikin käynyt kovin hankalaksi.

Yhtiö oli alkuvuosista lähtien pitänyt ravintolaa sahan työväelle, mutta se päätettiin kannattamattomana lopettaa. Ruokalan toiminta saattoi kuitenkin jatkua entiseen tapaan, kun tila annettiin vuokralle keittiön aikaisemmalle hoitajalle.

sodan varjossa 1940-luvulla

Sahaus supistui pakon edessä

arki sahalla muuttui täysin Neuvostoliiton hyökätessä Suomeen marraskuun lopulla 1939. Pakon sanelema sopeutuminen poikkeusolosuhteisiin alkoi jo aikaisemmin, viimeistään 10. lokakuuta, kun miehiä kutsuttiin ylimääräisiin harjoituksiin. Sahan toiminta alkoi silloin kärsiä työvoiman puutteesta ja hakkuut jäivät tavoitteista. Oikeastaan kaikki yrityksen keskeiset toiminnot piti järjestää uudella tavalla.

Sodan uhka oli nähtävillä hyvissä ajoin ja jollakin tavalla siihen voitiin varautua. Joka tapauksessa oli kova isku, kun puolustusvoimien ylimääräiset harjoitukset veivät parhaassa työiässä olevat miehet linnoitustöihin rajan tuntumaan. Sahausta oli tuotteiden heikentyneen kysynnän vuoksi supistettu jo aikaisemmin.

Iisveden Metsä osallistui yhtiönä kotirintaman ponnistuksiin monin tavoin. Heti vuonna 1939 annettiin Lotta Svärdin paikallisosastoille sahan toimialueella avustuksia, jotta ne voivat muonittaa ylimääräisiin harjoituksiin lähteviä miehiä. Yhtiö avusti myös ylimääräisiin harjoituksiin ja myöhemmin rintamalle lähteneiden työntekijöiden perheitä, avustussumma määräytyi perheen koon mukaan.

Vihollisen uhka koettiin niin vahvaksi, että sahalla pyrittiin alusta lähtien valmistautumaan ilmahyökkäyksiin. Yhtiölle päätettiin hankkia konekivääri, tätä asetta oli tarkoitus käyttää puolustukseen pommikoneiden varalta. Aseen käyttäjiksi pyydettiin Suojeluskuntapiiriltä miehiä, jotka olivat saaneet siihen koulutusta. Dokumentit eivät kerro, saatiinko pyydettyä apua yhtiön alueelle.

Viholliskoneet pommittivat Iisveden aluetta ja Suonenjokea jatkosodan loppuvaiheissa 1944. Ilmeisesti rautatiesillan tuhoamiseen tarkoitetut pommit menivät ohi maalin ja osuivat vaarattomina jokeen. Iisveden kylällekään ei merkittävää vahinkoa aiheutunut.

Sotatilan vuoksi tehtiin paikkakunnalla monenlaisia varotoimia. Iisvedellä avustettiin siellä asuvia työntekijöitä väestönsuojan rakentamisessa. Puolustuslaitokselle luovutettiin yhtiön hallussa ollut piikkilanka. Siitä saatu korvaus päätettiin antaa avustuksena Suonenjoen suojeluskunnalle.

Pitkä poikkeusaika

Talvisota elettiin pääosin edeltäneen rauhanajan antamin eväin. Välirauha tiedostettiin nopeasti tilapäiseksi vaiheeksi, jonka aikana piti valmistautua uudelleen sodanajan taloudenpitoon. Edessä oli vielä yli kolme taistelujen ja vaikeuksien vuotta.

Metsät ja metsäteollisuus olivat Sakari Siltalan mukaan keskeinen osa Suomen sotaponnisteluja. Kotimaassa metsistä tarvittiin ennen muuta polttopuuta, toisaalta voimakkaasti supistuneenakin sahatavaran vienti oli elintärkeä ulkomaan valuuttojen saamiseksi. Poikkeusaika merkitsi sitä, että kotimaisen puun tarve lisääntyi ja puuta käytettiin aikaisempaa monipuolisemmin.

Tuotannon tarpeet muuttuivat, mutta puita saatiin sahalle heikosti ostettua, koska hinta oli säännöstelty. Karttulan kuntakaan ei suostunut kauppoihin ”virallisella” hinnalla. Parhaassa työiässä olevien miesten palvellessa rintamalla huomattavia vaikeuksia aiheutti puiden hakkuu ja kuljetus sahalle.

Kun kotimaassa oli uudisrakennuskielto, suurin tarve ei enää ollut sahatavarasta vaan poltto- ja muusta tarvepuusta. Paikallisista sahayhtiöistä tuli muun muassa halkojen ja pilkkeiden toimittajia. Pilkkeiden tarve liikenteessä oli kova, kun bensiiniä ei riittänyt siviiliajoihin. Puuhiilen valmistusta harjoitettiin Iisvedelläkin.

Vuonna 1940 polttopuun tarve kohosi niin suureksi, että sen hinta ylitti kaikkien muiden puutavaralajien tason. Käytännössä kantohintaa haloiksi tehtävälle puulle maksettiin ajoittain enemmän kuin kuusitukille. Tämä osaltaan vaikeutti sahojen tukkien saantia. Valtakunnallisesti tukkien niukkuutta korvattiin lisäämällä järeän puun hakkuita yhtiöiden omissa ja valtion metsissä. Iisvedellä näiden raaka-ainelähteiden käyttömahdollisuus oli kuitenkin pieni.

Sotatoimien alkaminen merkitsi vaiheittain siirtymistä voimakkaasti säädeltyyn talouteen. Säätely ei rakentunut nopeasti, sitä täydennettiin aina havaittujen tarpeiden mukaan. Vuoden 1942 aikana säädettiin ennätysmäisen lukuisa määrä velvoitteita ja rajoituksia eri tahoille.

Pahimmillaan metsätaloutta ja puunjalostusta sääteli yli 150 säännöstelylakia, - asetusta tai ohjetta. Puun hankinnan osalta sääntely oli kuitenkin lähes kokonaan teollisuuden omissa käsissä. Puutavaran valmistusta ja myyntiä säännösteltiin jossain määrin vuoteen 1948 asti.

Kun puusta oli pulaa, metsäteollisuus määrättiin perustamaan ostoyhtymiä, joiden puitteissa jaettiin alueellisia ostokiintiöitä. Pakon sanelemana muodostetut yhtymät toimivat vain pari vuotta, kunnes ne korvattiin samaa tarkoitusta varten perustetuilla yhteisillä osto-organisaatioilla. Näiden ensisijaisena tavoitteena oli taata jäsenten raaka-aineen riittävyyttä ja pitää hintojen nouseva kehitys kurissa.

Vientikaupat kariutuivat

Sotatoimet vaikuttivat ratkaisevasti ulkomaanvientiin. Useimmat vientisuunnat sulkeutuivat heti ja valuutan tulo maahan supistui tuntuvasti. Saksaan voitiin kauppaa tehdä ja maan markkinoille päässeet metsäteollisuusyhtiöt tekivät Sakari Siltalan mukaan hyviä tuloksia erityisesti vuosina 1942 ja 1943. Saksa osti muun muassa sahatavaraa, jonka toimituksiin Metsäkeskuksella oli oma kiintiö.

Välirauhan aikana viennin suurin ongelma oli pula kuljetuskalustosta. Sahausmääriä rajoitti tukkipuiden heikko saatavuus. Erimielisyys hinnoista oli ostajien ja myyjien välillä huomattava, vaikka niitä säännösteltiin tiukasti. Käytännössä kauppaa voitiin käydä vain säännöstelyhintojen ylärajoilla ja heikosti sittenkin.

Sahatavaran viennin supistuessa yhä merkittävämmäksi tehtäväksi Iisveden Metsälle tuli polttopuun korjuu ja kauppa. Sodan pitkittyessä ryhdyttiin valmistamaan pilkkeitä häkäpönttöautojen polttoaineeksi sekä puolukkalaatikoita vientikauppaa varten. Puukenkien pohjienkin tekoa suunniteltiin.

Vaikeasta ajasta huolimatta yhtiössä harkittiin vielä pidemmällekin vietyä jalostusta. Hallintoneuvoston käsiteltäväksi otettiin muun muassa johtokunnan esitys vaneritehtaan perustamisesta. Metsäkeskuksen aloitteesta keskusteltiin talotehtaan perustamisesta. Niukkojen resurssien vuoksi kumpikin suunnitelma raukesi.

Sodan edetessä säännöstely tiukkeni jatkuvasti ja lopulta se ulottui kaikkiin vaiheisiin metsästä markkinoille. Metsänomistajille asetettiin myyntivelvoitteet, minkä verran ja mihin hintaan puuta oli metsistä myytävä. Samoin yhtiöille annettiin määräykset, miten paljon puuta ne voivat ostaa, mihin hintaan ja millä hinnalla tuotteet oli myytävä.

Valtioneuvosto teki päätöksen sahatavaran tuotannon säännöstelystä ja luovutusvelvollisuudesta tammikuussa 1943. Päätöstä toteuttamaan perustettiin Vientisahojen Valvontayhteisö ja Kotimarkkinasahojen Keskusyhteisö. Kuuluminen näihin yhteisöihin oli pakollista, mutta toiminta perustui yritysten omatoimisuuteen.

Puun ostoja ohjasivat puutavaralajikohtaiset ostoyhtymät. Raakapuuta hankkivien ja käyttävien tuli kuulua alueelliseen ostoyhtymään saadakseen osaluvun mukaisen oikeuden puiden hankintaan. Osaluvut oli laskettu kullekin yritykselle niiden tuotannon perusteella. Sodanajan poikkeusoloissa noudatettavan osaluvun määrittivät kuitenkin viranomaisten asettamat tuotantokiintiöt. Puunostoyhtymien rajat noudattivat pääosin vesistöalueiden rajoja. Iisveden Metsä kuului laajaan Saimaan Puunostoyhtymään, jota johdettiin Kuopiosta.

Metsänomistajat kampanjoivat yhtymiä vastaan, sillä ne vähensivät puun ostajien välistä kilpailua. Hintakontrolli toimi alueellisten metsäkaupan tarkkailijoiden aktiivisuuden ansiosta. Yhtiöiden piti perustella tarkkailijoille, miten ostetun puun hinta on määräytynyt.

Hintasäännöstely oli tiukkaa ja valvottua. Ongelmana oli se, että metsänomistajat eivät mielellään luovuttaneet puita säänneltyyn hintaan. Määräyksiä yritettiin kiertää, mutta tulokset eivät olleet osapuolille kunniaksi. Iisveden Metsä ja sen toimitusjohtaja joutuivat vuonna 1942 oikeuteen puusta maksetusta ylihinnasta. Seurauksena oli tuntuva sakko sekä yhtiölle että toimitusjohtajalle. Tästä rikkomuksesta yhtiö tuomittiin maksamaan sakkoa 60000 markkaa (15000 euroa 2023 tasolla) ja toimitusjohtaja 15000 markkaa.

Vuonna 1945 eduskunta sääti lain puun saannin turvaamisesta. Laki määräsi metsänomistajille puun myyntivelvoitteen. Pakkohakkuu uhkasi, ellei metsänomistaja vapaaehtoisesti tarjonnut puuta myyntiin. Teollisuudelle määrättiin samassa yhteydessä ostopakko sakkojen uhalla. Laki oli voimassa vain kaksi vuotta, mutta sen ajan se takasi puun saatavuuden teollisuudelle ja pudotti hintatasoa.

Metsäkeskus vallattiin

Sodan päätyttyä Metsänomistajain Metsäkeskus alkoi yhdistää toimintojaan vuonna 1934 perustettuun Metsäliitto Osakeyhtiöön. Metsäliiton alkuperäinen tarkoitus oli ollut pyöreän puutavaran vienti, mutta nopeasti sen päättäjien keskuudessa vahvistui pyrkimys laajentaa toimialaa. Metsäkeskuksen ja Metsäliiton rajankäynnistä neuvoteltiin pitkään ja seurauksena oli muutoksia myös Metsäkeskuksen tytäryhtiöiden asemaan.

Merkittävänä osakkeenomistajana ja rahoittajana Metsäkeskus pyrki saamaan omia edustajiaan tytäryhtiöiden hallintoon ja sitä kautta vaikutusvaltaa sahojen päätöksiin. Tämä aiheutti jännitteitä tytäryhtiöiden ja Metsäkeskuksen väleihin. Ilman äänioikeuden rajoitusta olisi muun muassa Iisveden Metsän yhtiökokouksen äänivalta ollut ylivoimaisesti Metsänomistajain Metsäkeskuksen edustajalla. Esimerkiksi vuosien 1942 ja 1943 yhtiökokouksissa Metsäkeskus oli edustettuna 1667 osakkeen voimalla, kaikilla muilla osanottajilla oli yhteensä alle kymmenesosa tästä.

Metsäkeskuksen toiminnan muuttuessa Iisveden Metsän hallinnossa koettiin ero emoyhtiöstä väistämättömäksi. Vuonna 1947 Metsänomistajain Metsäkeskuksen hallussa olleet Iisveden Metsän osakkeet vaihdettiin sahan hallussa olleisiin Metsäkeskuksen osakkeisiin nimellisarvostaan. Seuraavaksi, järjesteltiin Metsäkeskukselta saadut luotot uudelleen. Lopulliseksi ero muodostui, kun yhdessä neljän muun sahan kanssa perustettiin kokonaan uusi vientiorganisaatio Metsäntuottajain Teollisuus Oy.

Vuonna 1948 voitiin todeta, että Iisveden Metsän osakkeita oli päätynyt Metsäliiton haltuun, mutta Metsäliittoa ei haluttu hyväksyä yhtiön osakkaaksi, koska se koettiin kilpailijaksi. Metsänhoitaja Mauno Pakkanen pyrki valtakirjalla yhtiökokoukseen Metsäliiton edustajana, mutta häneltä evättiin puhe- ja äänestysoikeus. Metsäliiton osakkuuden torjuminen aiheutti ristiriitaa Iisveden Metsän hallintoneuvostossa, jonka kaksi jäsentä jätti päätöksestä eriävän mielipiteen.

Puukaupan tilityksissä irtauduttiin Metsäkeskuksen järjestämästä rahoituksesta vasta vuonna 1949. Kansallis Osake Pankki tuli tällöin rahoittajaksi. Samana vuonna lunastettiin yhtiölle valtion ja Metsäliiton haltuun tulleet yhtiön osakkeet.

Kannattavuus säilyi

Sodan aikana Iisveden Metsä teki kaikista vaikeuksista huolimatta positiivisia tuloksia. Välttämättömiä investointejakin voitiin tehdä. Niin kireäksi ei taloudellinen tilanne muodostunut, että remonteista olisi pitänyt kokonaan luopua. Epävarmojen aikojen vuoksi yhtiö muutti jatkosodan alettua puukaupan maksukäytäntöä. Myyjät saivat puustaan kohtuullisen takuuhinnan, jonka lisäksi maksettiin jälkikäteen lisähintaa maksukyvyn mukaan. Tällä menettelyllä voitiin varmistaa talouden tasapaino ja läpi sotavuosien pystyttiin maksamaan omistajille kohtuullista 6 prosentin osinkoa.

Jatkosodan sytyttyä päätettiin jälleen avustaa asepalvelukseen määrättyjen reserviläisten perheitä. Muutaman kuukauden kuluttua näiden maksaminen lopetettiin, koska sellaisia eivät antaneet muutkaan paikkakunnan yritykset. Miesten vähyyden vuoksi sahaa käytettiin vajaateholla, vain yhdellä pariraamilla. Yhtiö teki tuloksetta anomuksia, että laivan henkilökuntaa ja sahan työntekijöitä vapautettaisiin asepalveluksesta. Raskaissakin töissä, kuten proomujen purkamisessa tarvittiin naistyövoimaa.

Suomen sahojen yhteen laskettu vuosituotanto oli koko sodan ajan noin puolet vuoden 1938 tasosta. Volyymi oli alimmillaan vuonna 1940 ja se kohosi lähes 60 prosenttiin sotaa edeltäneestä tasosta vuoteen 1945 tullessa.

Sotavuosien päätyttyä lähes puolet sahatavaran kokonaistuotannosta jäi kotimaahan, kun osuus oli ennen sotaa ollut vajaa viidennes. Jälleenrakennus vaati puutavaraa ennennäkemättömiä määriä. Sodan jälkeen maassa toimi myös lukuisa joukko kiertäviä sirkkelisahureita, joista menestyneimmät perustivat sittemmin kiinteitä sahalaitoksia.

Sahatavaran vientihinnat kehittyivät sodan vuosina suhteellisen hyvin, kun ostajamaissa oli pulaa tuotteista. Suurin ongelma oli se, että vientituotanto jäi niukaksi. Vuosien 1939 ja 1944 välillä sahatavaran vientihinnat kaksinkertaistuivat ja vuonna 1945 kysyntä ja hinnat suorastaan räjähtivät.

Iisveden Metsän konttorissa oli eripuraa, jonka johdosta toimitusjohtaja Hiltunen ilmoitti sanoutuvansa irti tehtävästään. Hän perui päätöksen, kun hallintoneuvosto velvoitti konttoripäällikön vastaisuudessa kuulemaan ja noudattamaan johtajan ohjeita yhtiön asioita hoitaessaan.

Toipuminen otti aikaa

Sotaponnistelut vaativat koko yhteiskunnalta runsaasti varoja. Niitä saatiin yrityksiltä muun muassa Isänmaanlainan muodossa ja metsänomistajilta metsäveroa korottamalla.

Valtiovallan päätöksin pyrittiin hillitsemään sodan jälkeen vauhdittuvaa inflaatiokehitystä. Valtakunnallisesti päätettiin pitää puun hinnat sodan ajan ennallaan. Tilastojen mukaan ne kuitenkin kohosivat noin 5 prosenttia, sillä suositushinnoilla saatiin edelleen huonosti kauppoja. Iisvedellä kauppoja tehtiin ainakin hallinnossa olevan Paavo E. Maukosen kanssa erikseen neuvoteltuun hintaan.

Metsätöiden palkat kohosivat sodan lopun lähestyessä huomattavasti nopeammin kuin puun hinnat. Vielä voimakkaampi nousu oli vuoteen 1945 tultaessa.

Sodan jälkeen sahojen ongelmista päällimmäisiä olivat raaka-aineen heikko saatavuus ja pula työvoimasta. Kysynnän ja tarjonnan epätasapaino johti myös kustannusten nousuun. Vuonna 1945 maksettiin työväelle takautuvaa korvausta alhaisten palkkojen takia. Korvauksen määrä vaihteli työssäoloajan mukaan. Metsätyöntekijät saivat yhden kuukauden ylimääräisen palkan.

Sahat osallistuivat myös sotakorvaustoimituksiin, mutta tähän tarkoitukseen toimitetun sahatavaran määrä jäi reiluun miljoonaan kuutiometriin. Normaalit vientitoimitukset aloitettiin vuonna 1945 ensin Englantiin, Hollantiin ja Tanskaan. Seuravana vuonna sahatavaraa toimitettiin jo kahteenkymmeneen eri maahan. Kauppoja rajoittivat useissa maissa niiden asettamat tuontikiintiöt.

Puutavaran hinta oli sodan päättyessä edelleen säädelty, mutta ote valvonnassa alkoi vähitellen lipsua. Puun hinta nousi vuonna 1945 keskimäärin 17 prosenttia. Palkkakustannukset lähtivät vielä rajumpaan laukkaan, kun maa ajautui työvoimapulaan.

Valtakunnallisesti harkittiin pakkohakkuiden järjestämistä, jotta polttopuun ja teollisuuden raaka-aineen riittävyys saataisiin turvatuksi. Merkittävä asia oli myös sodasta vapautuvien miesten työllistäminen. Tilakohtaiset myyntivelvoitteet olivatkin lyhyen aikaa käytössä, vaikka ne olivat metsänomistajille vaikeat hyväksyä. Runsaita hakkuita ei mielellään olisi tehty inflaation laukatessa kovaa vauhtia. Kansanhuoltoministeriö varasi kahvia, sokeria ja tupakkaa metsätyömaiden tehopakkauksiin. Kaikkiaan pakkauksia valmistettiin metsätyömaille ja metsäkampanjoiden palkinnoiksi 1.76 miljoonaa.

Työvoimapulaa pyrittiin korjaamaan kehittämällä työväen asumista. Tässä tarkoituksessa päätettiin vuonna 1944 ostaa Iisvedeltä maa-alue. Seuraavana vuonna saatiin ensimmäiset rakennukset valmiiksi.

Uutta osakepääomaa ja toimitusjohtajan vaihdos

Yhtiön osakepääoma havaittiin sodan päätyttyä niukaksi. Asiaa kävi hallintoneuvostolle selvittämässä Metsäkeskuksen toimitusjohtaja Ilmari Kalkkinen. Korotus päätettiin tehdä siten, että tässä yhteydessä vanhat osakkeenomistajat saivat uusia osakkeita 300 markalla ja mahdolliset uudet 600 markalla kappale. Uusien osakkeiden myynti osoittautui kuitenkin huomattavan vaikeaksi, siihen kului lopulta aikaa pari vuotta, vaikka avuksi saatiin Pohjois-Savon Maataloustuottajain liitto ja useat paikalliset yhteisöt.

Osakeantiin liittyi myös yhtiöjärjestyksen muutos, jonka seurauksena kaikki vanhat hallinnon jäsenet joutuivat eroamaan. Tällöin valittiin sittemmin pitkän uran hallinnossa tehnyt Aarne Pelkonen hallintoneuvoston uudeksi jäseneksi. Sahojen tuotanto elpyi hitaasti sodan jälkeen, koska tukkipuun hakkuita ei saatu käyntiin tarpeeksi nopeasti. Puutetta alettiin korjata suurilla valtakunnallisilla hakkuuohjelmilla. Puunhankinnan turvaamislakia toteuttamaan asetettiin organisaatio, jonka oli määrä nostaa maa ”puulla parempiin päiviin”.

Aleksanteri Hiltusen sairastumisen vuoksi yhtiölle valittiin vuonna 1945 uusi toimitusjohtaja. Hiltunen olisi mielellään jäänyt yhtiöön ”ylijohtajaksi” mikäli hänelle olisi valittu apulainen. Tällaiseen menettelyyn hallintoneuvosto ei kuitenkaan ollut halukas. Uuden toimitusjohtajan, Arvo Tanhuanpään alkupalkka 17000 markkaa oli rahan arvon muutos huomioiden noin 70 % edellisen toimitusjohtajan palkasta.

Iisveden Metsä käytti mahdollisuuksiensa mukaan rahaa myös yleishyödyllisiin tarkoituksiin. Yhtiön avustusten suurin saaja oli Kansanapu. Organisaatio oli Yhteisvastuukeräyksen edeltäjä. Keräysvaroilla tuettiin rintamamiesten, siirtoväen ja sotaleskien perheitä ja avustettiin sotainvalideja ja sotaorpoja. Sodan päätyttyä Iisvedelle perustettiin Työnantajaliiton suosituksesta sosiaalisen työnjohtajan virka. jonka palkkausmenoihin yhtiö otti osaa. Yhtiö avusti myös Iisvedelle perustettavaa lastentarhaa.

Kohti normaalia

Vuodet 1946 ja 1947 olivat siirtymävaihetta sotataloudesta kohti ”normaaleja” käytäntöjä. Laki puunhankinnan turvaamisesta lakkasi olemasta voimassa ja metsänomistajilta vaadituista puun pakkomyynneistä luovuttiin. Metsäteollisuus neuvotteli hintasopimuksen MTK:n kanssa. Neuvottelu ei kuitenkaan ollut ihan järjestöjen omissa käsissä, uhkana oli valtiovallan saneluratkaisu.

Muun muassa autoista oli sodanjälkeisinä vuosina pulaa. Yhtiön piti hakea lupaa uuden kuorma-auton hankintaan ministeriöstä asti. Metsäkeskuksen suosituksen perusteella merkiksi haluttiin Austin. Tuontisäännöstelyn takia auto saatiin yhtiölle hankittua vasta 1950-luvulla.

Yhtiön työntekijät olivat pääosin rehellisiä ja luotettavia. Vuonna 1947 piti kuitenkin selvittää tilannetta, jossa yksi metsätyönjohtajista oli pimittänyt 120000 markan arvosta puukaupparahoja. Tämä ei ollut pikku juttu, sillä kyseessä oli likimäärin miehen puolen vuoden palkka. Asia annettiin viranomaisten selvitettäväksi ja mies sanottiin irti.

Yhtiöllä oli työntekijöitä, jotka kunnostautuivat urheilukisoissa. Sahalla töissä olleen Jussi Kurikkalan piti päästä valmistautumaan olympiamaratonille. SVUL:n anomuksesta päätettiin maksaa palkka hänen ollessaan valmennusleirillä. Lontoon olympiamaratonilla vuonna 1948 kalajokelaislähtöinen Kurikkala oli 12. Paremmin hänet muistetaan hiihtäjänä, peräti maailmanmestarina.

Vuonna 1949 entinen toimitusjohtaja Hiltunen menehtyi 62 vuoden iässä, rouvalle myönnettiin yhtiön varoista eläkettä 2000 markkaa kuukaudessa (noin 100 euroa vuoden 2023 hinnoin) sekä polttopuut katkottuna ja pihaan tuotuna.

1950-luvulla vuoristorataa markkinoilla

Pikavauhtia Korean suhdanteessa

sodan vaurioiden korjaamiseen ryhdyttiin niin nopeasti kuin se oli rauhan tultua mahdollista. Kaikesta oli pulaa, joten vasta 1950-luvun alkaessa päästiin rakentamisessa ja investoinneissa täyteen vauhtiin. Muutaman vuoden ajan ulkomaankauppaa rajoittivat useiden maiden asettamat tuontikiintiöt ja niihin liittyivät kiinteiksi sovitut hinnat. Talouksien vahvistuessa kaupankäynti normalisoitui, kiintiöitä voitiin väljentää ja hinnoistakin pystyi neuvottelemaan. Sodaksi puhjennut kriisi Korean niemimaalla johti sitten 1950-luvun alussa rajuun hintareaktioon.

Korean suhdanne oli lyhyt ja hintaliikkeet poikkeuksellisen voimakkaita. Suhdannenousu alkoi vuoden 1949 loppupuolella, mutta sen vuoden hakkuisiin ja sahatavaran tuotantoon hintojen nousu maailmalla ei vielä ehtinyt vaikuttaa. Sodan Koreassa puhjettua kesällä 1950 tilanne muuttui täysin. Sahatavaran puntahinnat kohosivat joidenkin laatujen osalta vuodesta 1950 vuoden 1951 lopulle kaksinkertaisiksi. Puun tarjonta metsätiloilta ei kehittynyt yhtä nopeasti, vaikka kantohintojen nousuvauhti oli vielä voimakkaampi. Nopeasti koko suhdanne oli kuitenkin ohi. Viennissä hinnat romahtivat jo vuoden 1952 alkupuolella, raakapuumarkkinoilla yhtä nopea lasku ei toteutunut.

Jalostettavan puun riittävyydestä Suomessa alettiin kantaa huolta uudella vakavuudella. Valtakunnan metsäala oli supistunut alueluovutusten takia, lisäksi sodan aikana oli metsänhoidosta jouduttu tinkimään. Nyt metsänomistajia aktivoitiin tekemään istutuksia ja muita hoitotöitä valtakunnallisin metsämarssein. Iisveden Metsäkin halusi kannustaa aktiivisuuteen tarjoamalla kiertopalkinnon pitäjien väliseen metsämarssiin.

Metsänomistajien Metsäkeskuksen sulautuminen Metsäliittoon pakotti Iisveden Metsän miettimään uusia vientikanavia. Esiin nousi ajatus viiden sahan yhteisyhtiöstä Metsäteollisuus Oy:stä, joka koettiin nopeasti hyväksi ratkaisuksi. Iisveden lisäksi mukaan tulivat Ruukki Oy, Lohjanvesistön Metsä Oy, Ukkola Oy ja Tohmajärven Tehdasosuuskunta. Tästä muodostui Metsäntuottajain Teollisuus Oy. Iisveden Metsällä oli myyntiyhtiöön tiivis kontakti, kun Aarne Pelkonen nimitettiin Metsäntuottajain Teollisuus Oy:n toimitusjohtajaksi.

Kaikki siteet vanhaan emoyhtiöön Metsänomistajain Metsäkeskukseen katkaistiin vasta 1956, kun loput yhtiön hallussa olleet Metsänomistajain Metsäkeskuksen osakkeet myytiin. Metsäkeskus oli lopettanut toiminnan jo vuosia aikaisemmin ja sen tuotantolaitokset olivat siirtyneet Metsäliitto osuuskunnan haltuun. 1950-luvun alussa Iisveden Metsä liittyi Puunjalostusteollisuuden Työnantajaliittoon, kun jäsenyys Metsäkeskuksesta irtautumisen jälkeen oli lakannut olemasta voimassa. Sahan valtausyritystä epäiltiin 1950-luvun alussa. kun asianajaja Aug. E. Nyyssönen esitti rekisteröitäväksi haltuunsa tulleita yhtiön osakkeita. Häntä ei hyväksytty omistajaksi, koska hän ei ollut metsänomistaja. Vahva epäilys oli, että Nyyssönen edusti ulkopuolista tahoa, joka pyrki yrityksen haltuunottoon.

Levottomia vuosia

Elinkustannusten kohotessa levottomuus työmarkkinoilla lisääntyi 1950-luvun alussa. Palkkavaatimusten tueksi Iisveden Metsänkin sahalla lakkoiltiin. Lakko yritettiin poikkeuksellisesti ainakin kahdesti murtaa siinä onnistumatta. Hankaluuksia ilmeni myös puun hankintaorganisaatiossa. Karttulan piirityönjohtaja erotettiin, kun selvisi, että hän oli tehnyt olemattomia kauppoja ja käyttänyt niihin tarkoitetut rahat omiin tarpeisiinsa.

Markkinat sentään näyttivät hyviltä sekä puun että sahatavaran osalta. Saha voitiin laittaa toimimaan kahdessa vuorossa, kun tukkia vihdoin tuntui riittävän. Korean suhdanne nosti vauhdilla hintoja, mutta kaikki hyöty ei tullut sahureille, koska valtio peri suhdannepidätyksiä.

Korean suhdanne päättyi yhtä nopeasti kuin se alkoikin. Jo syksyllä 1951 päätettiin ostaa puuta vain vähäisessä määrin ja ajatuksena oli pienentää sahausta tilanteen vaatiessa. Seuraavana vuonna sahaa sitten piti seisottaa huonon markkinatilanteen takia.

Lamavaiheen uskottiin olevan lyhytaikainen, joten tuotantolaitosta päätettiin uudistaa hankkimalla lisää raameja. Saastamoinen oy:ltä ostettiin ”Syvänniemi”-niminen höyrylaiva, mutta se sai palvella pääasiassa halkoproomuna, kun höyrykone otettiin sahan käyttöön.

Puukaupassa katsottiin parhaaksi edetä varovasti myös vuonna 1952, koska tukkien hinta oli liian korkea verrattuna sahatavaran ulosvientihintaan. Tilanne todettiin yhtä pahaksi vielä seuraavan vuoden Aulangon puuhuutokaupassa.

Yhtiön rahatilanne pysyi kohtuullisen hyvänä, kun puumarkkinoilla toimittiin varovasti. Säästöpankin pyynnöstä voitiin sieltä saatua lainaa lyhentää 10 miljoonaa markkaa. Rahaa riitti myös siihen, että Suonenjoen Yhteiskouluun perustettiin Iisveden Metsän stipendirahasto. Avustusta sai myös Iisveden Kiri, Suonenjoen Vasamalle annettiin puutavaraa urheilutalon rakentamista varten.

Markkinoiden käänteet olivat 1950-luvun alkupuolella erittäin nopeita. Vielä syksyllä 1954 päätettiin tukkien ostoa vähentää edelliseen vuoteen verrattuna. Seuraavana keväänä sahausta jatkettiin uudelleen kahdessa vuorossa, kun markkinatilanne koheni.

Yhtiön hallussa oli peltoja, joita myös viljeltiin. Maatalouteen investoitiin uusimalla keskellä peltoja sijaitsevat puimala ja heinälato, jotka olivat täysin lahot. Peltojen satoa käytettiin ennen muuta yhtiön hevosten rehun tuottamiseen. Toimitusjohtaja Tanhuanpäällä oli lisäksi oma lehmä, joka ruokittiin omien peltojen sadolla.

Haukivuorelle ja takaisin

Haukivuoren rautatieaseman tuntumassa toimi saha, jolla oli takanaan kirjavat vaiheet. Sahaustoiminta Kyyveden rannassa oli alkanut jo 1800-luvun puolella. Tuotantomäärä oli alun perin Iisveden sahan luokkaa, noin 5000 standarttia (vajaa 24000 kuutiometriä) vuodessa. Yrityksessä harjoitettiin myös höyläystä. Toisen maailmansodan jälkeen saha oli päätynyt Neuvostoliiton haltuun, mutta muutaman vuoden jälkeen naapurimaassa päätettiin irtautua kaikista Suomessa sijaitsevista heikosti kannattaneista sahoista.

Aarne Pelkonen oli keskeisessä asemassa neuvottelemassa sodan jälkeen suomalaisen sahatavaran vientikaupoista Neuvostoliittoon. Näiden neuvotteluiden yhteydessä tuli ilmi, että naapurimaan viranomaiset olivat halukkaita luopumaan sahaomistuksistaan Suomessa. Ostajiksi valikoitui useita suomalaisyrityksiä. Haukivuoren sahan ostoa varten koottiin kimppa, jonka jäsenenä Iisveden Metsä tuli vuonna 1955 osakkaaksi Haukivuoren Saha osakeyhtiöön 25,25 prosentin osuudella. Muut omistajat tässä vaiheessa olivat Enso Gutzeit ja Ukkola Oy.

Suurta intoa toisella paikkakunnalla sijaitsevan sahan hankintaan ei Iisvedellä ollut, mutta Neuvostoliiton valtion irtautuessa suomalaisesta puunjalostuksesta yrityksille piti löytyä uudet jatkajat. Muita ”isännättömäksi” jääneitä Neuvostoliiton omistamia sahoja oli muun muassa Hyrynsalmella, Rautjärvellä ja Uimaharjussa.

Vuonna 1960 Enso Gutzeit luopui Haukivuoren Sahan osakkeista, jolloin omistajiksi jäivät Iisveden Metsä 50 % osuudella, Ukkola Oy 25,5 % ja Metsäntuottajat Oy 24,5 prosentin osuudella. Enso Gutzeit myi osakkeet nimellisarvosta, jolloin maksettavaa ostajille tuli yhteensä 19,8 miljoonaa markkaa (noin 550000 euroa 2023 hinnoin). Omistajat päättivät, että Iisveden Metsän toimitusjohtaja toimii myös Haukivuoren Sahan toimitusjohtajana.

Yhteistyö Haukivuorella toimi varsin hyvin, mutta vuonna 1965 Ukkola-yhtiötä rahoittanut Osuuskassojen Keskuslainarahasto painosti Ukkolaa luopumaan osuudestaan Haukivuoren Saha Oy:ssä. Iisveden Metsän johtokunnassa nähtiin, että myös Iisveden Metsän olisi päästävä eroon Haukivuoren omistuksestaan. Vaihtoehdoksi esitettiin, että Metsäntuottajat Oy jatkaisi Haukivuoren toimintaa, mutta tätä kannattivat vain Iisveden Metsän edustajat.

Lopulta vuonna 1966 Haukivuoren Saha fuusioitiin Iisveden Metsä osakeyhtiön kanssa. Perusteena fuusiolle oli liikaverotuksen välttäminen, mutta tavoitteena oli alusta pitäen toiminnan alasajo Haukivuorella. Heti yhdistymisen toteuduttua lopetettiin tukkien osto ja aloitettiin tonttien myynti. Haukivuoren henkilökuntaa supistettiin sitä mukaa, kun sahatavaravarastoa saatiin tyhjennettyä.

Osakkeiden hinta fuusiossa oli 105% nimellisarvosta. Maksettavaa Iisveden Metsälle jäi yhteensä 210000 markkaa (noin 440000 euroa 2023 hinnoin). Kauppahinta olisi mieluiten maksettu sitä mukaa kun Haukivuorella sijaitsevasta omaisuudesta saadaan varoja, mutta tähän myyjät eivät suostuneet. Lopulta päädyttiin siihen, että hinta maksettiin kahdessa vaiheessa, ensin puolet ja loppu vuonna 1968.

Haukivuoren sahalla oli kuntakeskuksessa runsaasti myytäviä kiinteistöjä, joista pääosa oli löytänyt uudet omistajat vuoteen 1970 mennessä. Viimeisenä myytiin vuonna 1987 Kyyveden rannassa ollut tontti, jolla sijaitsevaa tanssilava paikallinen työväen yhdistys vuokrasi. Kiinteistöistä saatujen myyntitulojen ansiosta sijoitukset Haukivuorelle tulivat lopulta taloudellisesti kannattaviksi.

Omistajien vastaisku

Vuonna 1955 pyrittiin keskeisten hallinnon jäsenten aloitteesta muuttamaan Iisveden Metsän yhtiöjärjestystä. Tavoitteena oli muun muassa poistaa äänivallan rajoitus ja vapauttaa kauppaa yhtiön osakkeilla. Muutos meni läpi ensimmäisessä yhtiökokouskäsittelyssä, mutta toiseen kokoukseen saapui yksityisiä osakkeenomistajia suurin joukoin paikalle. Suonenjoen Maataloustuottajain yhdistys ja Metsänhoitoyhdistys valistivat metsänomistajia, että muutokset olisivat merkinneet heidän päätösvaltansa kaventumista ja oikeassa he olivatkin. Toisessa äänestyksessä yhtiöjärjestyksen muutos ei sitten saanutkaan riittävää enemmistöä.

Vuonna 1956 koettu yleislakko ei aluksi pahasti haitannut sahan toimintaa. Metsätyöt sujuivat lakosta huolimatta hyvin, mutta sahan koneet pysähtyivät. Myöhemmin yhtiön rahatilanne kiristyi, koska tavaraa ei saatu toimitettua markkinoille. Yleislakko kesti melkein kolme viikkoa ja johti reippaisiin palkankorotuksiin.

Sahojen kesken jaettu Neuvostoliiton vientikiintiö oli 1950-luvun alkupuolella merkittävä asia puukauppojen kannalta. Ilman kiintiötä tukkeja olisi voitu ottaa vastaan huomattavasti vähemmän. Puuta Neuvostoliittoon vietäväksi sahattiin erityisen paljon Haukivuorella. Vienti loppui äkkipysäykseen vuonna 1958 ostajan sanoessa sopimuksen irti.

Useat sahat kärsivät 1950-luvun puolivälissä merkittävistä talousongelmista. Pankit tiesivät tämän ja kiristivät rahatilannetta. Suonenjoella Säästöpankki ja KOP vaativat Iisveden Metsältä merkittäviä lyhennyksiä myöntämiinsä lainoihin. Nämä pystyttiin myös maksamaan.

Markkinat vetivät ajoittain niin heikosti, että sahaa piti seisottaa lautatarhan täyttyessä liikaa. Talvella 1957 sahaa käytettiin vain yhdessä vuorossa. Tilanne muuttui, kun markka devalvoitiin samana vuonna ja suomalaisyritysten kilpailukyky vientimarkkinoilla koheni.

Tekniikan kehityksessä pyrittiin Iisvedellä jatkuvasti olemaan mukana. Vuonna 1957 hankittiin tukkien kuorimakone, joka saatiin käyttöön seuraavana vuonna. Heti perään päätettiin uusia höyläämö ja lisätä kuivaamojen määrää. Jo aikaisemmin oli hankittu ajanmukaiset uudet raamit.

Puun saatavuus ja sahatavaran markkinatilanne vaihtelivat nopealla tahdilla. Vuonna 1957 tukkeja oli hyvin tarjolla, edelliseen vuoteen verrattuna tilanne oli täysin päinvastainen. Seuraavana vuonna sahatavaran hinta laski ilman näkyvää syytä. Kotimaassa tukkeja tarjottiin runsaasti, mutta kysyntää oli vähän.

Vuonna 1959 sahaa päätettiin taas käyttää kahdessa vuorossa, kun kysyntää näytti olevan. Yhtiön päätöksenteossa siirryttiin yksinkertaisempaan malliin: toimitusjohtaja tai metsäpäällikkö saivat luvan allekirjoittaa metsänhakkuusopimuksia. Tähän asti sopimukset piti hyväksyä johtokunnassa.

Neuvostouhkaa torjumassa

neuvostoliiton valtio sai toisen maailmansodan jälkeen haltuunsa useita sahoja Itä-Suomesta. Osa oli sotasaalista, osan naapurivaltio osti. Kaupat tehtiin saksalaisilta sotasaaliina haltuun saadun Waldhof osakeyhtiön nimiin.

Vuonna 1950 Waldhof osti kauppaneuvos Pölhön perikunnalta Haukivuoren sahan. Muita Waldhofin haltuun päätyneitä sahalaitoksia olivat muun muassa Uimaharjun saha ja Rautjärven saha. Haukivuoren sahan kapasiteetti oli noin 5000 standarttia sahatavaraa vuodessa (23000 kuutiometriä).

Sahojen toimintaa uuden omistajan hallussa varmistettiin antamalla niille muita suuremmat kiintiöt sotakorvaustoimituksista. Sotakorvausten sahatavaran tuotanto oli sahoille hyvää bisnestä, sillä markkinat ja maksut olivat varmat. Neuvostoliittoon laudat ja lankut kelpasivat myös vaillinaisesti kuivattuna, tämä lisäsi toiminnan kannattavuutta.

Suomalaiset metsäyhtiöt pelkäsivät neuvostosahureita. Uhaksi koettiin, että neuvostoliittolaiset laajentavat toimintaansa ja valtaavat yhä suuremman osan maamme puun ja sahatavaran markkinoista. Niinpä vastavoimaksi perustettiin puunhankintayhtiö Suur-Savon ja Karjalan puu, jonka piti ostaa puuta neuvostosahojen toimialueelta ja nostaa tukkien hintatasoa.

Suur-Savon ja Karjalan Puun hankkima raakapuu päätyi Enso Gutzeitille, elleivät muut alueella toimivat sahat sitä tarvinneet. Puun hankintajärjestelyissä oli mukana myös Iisveden Metsä, joka osti tässä tarkoituksessa puuta Jäppilästä. Ostokilpailu korotti hintoja ja puun ostajille (muun muassa Iisveden Metsälle) oli määrä korvata maksettu ylihinta. H. Tapio Sivosen kertoman mukaan Iisveden Metsä ei korvausta saanut, koska Korean suhdanne nosti hinnat muutenkin huomattavan korkeiksi.

Vuonna 1955 tavaranvaihtoneuvotteluiden yhteydessä Aarne Pelkonen sai tiedon, että neuvostoliittolaiset halusivat luopua Suomessa sijaitsevista sahoistaan. Muut Suomessa toimivat sahat tulivat Enso Gutzeitin omistukseen, vain Haukivuoren sahan omistus jaettiin. Mukaan omistajiksi tulivat Enso Gutzeitin lisäksi Ukkola Oy ja Iisveden Metsä Oy. Ukkolalla ja Iisveden Metsällä oli yhdessä osake-enemmistö.

Myöhemmin Haukivuoren sahan omistus siirtyi vaiheittain kokonaan Iisveden Metsälle. Ukkola joutui luopumaan omistuksestaan lopulta rahoittajapankkinsa painostuksesta. Ukkolan ja Iisveden Metsän hallintomiehet sopivat keskenään, että he eivät jälkeenpäin moiti Haukivuoren sahasta tehtyjä kauppoja olivatpa ne hyviä tai huonoja.

vanhat sahamiehet muistelevat

Sahan töissä höyryaikaan

osmo rautiainen, hannu rossi ja heikki väätäinen aloittivat sahamiehen uransa nuorina, 14-16 vuotiaina. Rautiaisen ja Rossin työt sahalla päättyivät kolmekymppisinä, Heikki Väätäinen teki Iisveden Metsällä töitä koko ikänsä. Miesten muisteluista saa kuvan, miten saha toimi 1950-luvulta eteenpäin.

Töiden kulku oli 1980-luvun alkupuolelle asti kovin erilaista kuin nyt. Tukit hinattiin pääosin laivalla Jauholahdelle, alkujaan enimmäkseen avolauttoina. Vielä 1950-luvulla rungot kuorittiin maissa, kunnes saatiin kuorimakone. Rannalta tukit ajettiin hevosilla pasonkiin lajitteluun.

Järvipuolella puut lajaiteltiin eri luikkuihin tuumakoon mukaan. Päivässä käsiteltiin joku 700-800 tukkia. Jos oli pientä puuta, niitä meni enemmän ja isoa puuta vähemmän. Tuhat oli maksimi.

Sahan sisällä oli tavallisesti töissä 17 miestä. Tellärit eli teränasettajat vaihtoivat satsit raamiin aina ruokatunnilla ja kahvitunnilla. Satsit laitettiin sen mukaan, minkälaista tavaraa tarvittiin.

”Sahattu puu meni kuormauspöydälle ja semmoinen tavara, mikä ei raamissa tullut puhtaaksi meni särmättäväksi. Siinä tehtiin sivulaudat. Kantin jälkeen tavara meni tasauspöydälle, missä ne oiottiin. Toisessa päässä laudat pantiin jalkamitoilleen kohalleen ja toisessa päässä oli merkkari, joka merkitsi laadut. Sen jälkeen ne meni kuormauspöydälle, jota tivoliksi sanottiin”, Osmo Rautiainen muistelee.

”Jos satsi meni sekaisin, viimeistään tivolista lähti sana sahurille, että nyt on satsi sekaisin. Joskus tuli paksumpaa ja jos oli liian kovat vedot, tuli mutkaa tavaraan.”

Kärrärit vetivät valmiin tavaran kuormauspöydältä. Siinä oli ylösottajat, jotka laskivat mitä mittoja ja laatuja tulee ja kärrärit vetivät ne lautatarhalle taapeleihin.

”Teitä tarhalle oli yksitoista ja tavaraa kuljetettiin kiskoja pitkin lajinsa mukaan taapeliin. Jokaiseen taapeliin meni niin paljon tavaraa, että jos olisi yhtä lajia sahattu, sitä olisi mennyt taapeliin monta päivää. Taaplarit sitten taaplasivat ne”, Heikki Väätäinen kertoo.

Talvella työ vaikeutui

”Talveksi tekivät tukeista suomuksen järveen, sillä tavalla mahtui paljon puuta pieneen tilaan. Syksyllä kun rupesi järvet jäätymään, laitettiin pintavirran kehittäjät pitämään veden sulana. Puita purettiin rautakangilla ennen kuin ne jäätyivät. Siitä ottivat niin kauan kuin väylä pysyi sulana”, Hannu Rossi selventää. Syksyllä oli rantaan nostettu kymmenen suurta tukkikasaa. Väylän jäätyessä niitä ruvettiin sahaamaan. Kasat olivat ainakin kymmenen metriä korkeita ja niissä oli 5000-6000 tukkia kussakin.

”Kymmenen kasaa kesti sahata parin kuukauden ajan, sen kovimman talven. Muutama viikko ennen tukkikasan loppumista upotettiin järveen pintavirran kehittäjät puhaltamaan, että ne ehtisivät sulattamaan suomukselle väylän. Kun tukit maalta loppuivat, ruvettiin sahattavaa puuta taas ottamaan suomuksesta.”

”Talven jälkeen tukit olivat niin paksussa jäässä, että niitä piti joskus irrotella dynamiitilla. Nippulangalla uitettiin dynamiittipötky tukkilautan alle ja sen kun räjäyttivät, silloin irtosi paljon tukkeja kerralla”, Hannu Rossi kertoo.

Talvella jäätä meni sahajauhojen joukkoon ja se aiheutti ongelmia höyrykattilan lämmityksessä. Jäänsekainen sahajauho ei pystynyt nostamaan painetta kattilassa riittävän korkeaksi. Välillä piti saha seisottaa, kun höyryä oli liian vähän. Valotkin kävivät höyryllä tehdyllä sähköllä ja ne alkoivat himmetä, kun paineet laski. Sitten piti vaihtaa Savon Voimalle välillä ja odottaa kun höyry nousi.

Kylmimpään aikaan ajeltiin metsästä halkojakin lämmittäjälle. Koivuhaloilla saatiin lämpö nousemaan tarpeeksi, sekahalko ei ollut riittävän hyvää.

Pasongin sulattamiseen käytettiin höyrykoneen lauhdevesiä. Maanantain tilannetta se ei helpottanut, kun lämpöjä ei viikonlopun yli pidetty täysillä. Aamulla oli sitten pasonki jäässä. Silloin piti ottaa tukki, jolla kahden miehen voimin hakattiin jäätä kappaleiksi. Puolen viikon maissa alkoi pasonki olla sula.

Mitään pakkasrajaa ei sahan töissä siihen aikaan tunnettu. Talvella pantiin vain enemmän vaatetta päälle ja käytiin välillä pajalla lämmittelemässä. Kuormitushommissa saattoi olla nahkarukkaset ja kahdet lapaset, siinä oli joskus vaikea saada otetta kakkosnelosesta.

”Ei siinä mitään rajaa ollut, etteikö olisi töitä tehty. Totta kai tehtiin, piti tehdä vain vähän tavallista rasakammin tuntitöitäkin ettei paleltunut”, Osmo Rautiainen muistelee.

Miehiä joka lähtöön

”Oli se silloin vielä 1960-luvulla melkoista voimistelua. Käsin tehtiin kaikki”, Heikki Väätäinen muistaa.

Junavaunujen lastaus käsin loppui 1960-luvulla. Siihen asti yksi mies lastasi vaunun päivässä. Ensin käsin tehtiin kuormat lautatarhalla, sitten lastaussiltaa työnnettiin kuorma ja siitä mies kantoi vaunuun muutaman lankun kerrallaan.

”Se oli päivän päätteeksi niin kuitti se ukko, hyvä että sai puseron päälleen”, Osmo Rautiainen muistaa.

”Kun oli iso laiva tullut satamaan, piti panna saha seisomaan ja sahan porukat kuormittamaan lautatarhalle”.

Junalastit piti saada nopeasti valmiiksi, että tavara ehti laivaukseen.

Venäjältä tuli avovaunut, joissa ei ollut minkäänlaisia tolppia. Valo Laitisen metsästä otettiin mäntyjä ja tehtiin niistä tolpat. Vaunu täytettiin käsin; laitaan piti panna hyvät puut, sisälle vähän huonommat. Päällys tehtiin hyvin, ettei sisälle päässyt. Laidat hakattiin kiinni ja kiristettiin. Joskus Venäjältä tuli muutama vaunu takaisin, silloin ei passannut enää sotkea huonoa tavaraa väliin. Piti olla koko vaunullinen hyvää tavaraa.

Se oli edistystä, kun tehtiin siltanosturi, jota sahalla kutsuttiin temariksi. Nosturilla siirrettiin koko nippu kerralla vaunuun. Siinä jäi yksi käsittelykerta pois. Toinen siltanosturi rakennettiin höyläämön eteen, sillä lastattiin autoja.

Valmiita nippuja ei ennen trukkien käyttöönottoa voinut varastoida, mutta lastauksen koneellistumisen myötä sahatavaraa varastoitiin nippuina katoksiin. Sieltä lastaus trukilla junanvaunuun kävi kätevästi. Jos junan vaunuihin ei mahtunut niin paljon kuin laivaan pystyi sijoittamaan, silloin tavaraa vietiin yötä myöten kuorma-autolla Kotkaan.

Nuorena vitsa väännettävä

”Muistelen tulleeni neljäntoista vanhana kimpilaanille. Kevättalvella pantiin ohuita kimpiä taapeliin. Myöhemmin niistä tehtiin puolukkalaatikoita”, Heikki Väätäinen kertoo.

Hannu Rossi tutustui sahaan ensimmäisen kerran 1950-luvun alussa, kun hänen isänsä oli töissä laivassa.”Meillä oli vain yksi polkupyörä ja aina maanantaisin tulin isän mukana sahalle tarakalla. Sain sitten viedä pyörän, kun sitä tarvittiin viikolla kotona.”

Myös Osmo Rautiaisen isä oli töissä Piimässä ja sinne halusi poikakin.

”Keskikouluun olisivat laittaneet, mutta minä halusin Piimään niin kuin isäkin. Vuonna 1962 sain tehdä vain kuusi tuntia töitä päivässä, kun olin 15-vuotias. Minä olin isokokoinen, joten sain tehdä kaikki raskaimmat työt mitä sahalla oli. Minä kuormasin, taaplasin ja tukkikasalla olin yhden talven. Jaksoihan sitä, mutta joskus sanoi äiti, että sulla on poika nenänpää valkoinen, oot väsynyt. Mutta työt olivat silloin semmosia. Tein kaikkea ja sitten kuusi vuotta taaplasin Tiilikan Niilon kanssa, kunnes Kauko Boman käski tai pyysi minut tasauspöydälle merkkariksi.”

Hannu Rossi ehti vuonna 1960 15-vuotiaana olla kaksi viikkoa töissä sahajauhomöljällä, kun toimitusjohtaja Arvo Tanhuanpää määräsi kaikki alaikäiset, alle 16-vuotiaat kotiin. Seuraavana kesänä alkoi työ ylösottajana pasongilla.

”Jauholahti oli täynnä kuorittuja irtopuita lautoissa närelenkillä sidottuna. Näreet ja petäjät sekaisin. Rukolan Lassi ja Pitkäs-Matti rupesivat luikuttamaan näreet ja petäjät erilleen. Minä menin siihen ylösottajaksi, olin koko kesän Jauholahden päällä kirjaamassa vaan ruksia kun ukot luikuttivat selekäluikulla.”

Heikki Väätäinen muistaa olleensa kerran yksin kimpilaanilla, kun luottamusmies Kalle Karhunen tuli paikalle ja käski menemään piiloon, kun sahalla on ammattitarkastaja. Alaikäisen työvoiman käyttöä valvottiin.

”Minä seurasin tilannetta koko päivän, mutta ei tarkastajaa näkynyt. Olisin kyllä päässyt piiloon.”

Myöhemmin Heikki Väätäinen toimi pitkään taaplarina.

Hannu Rossin työt olivat alusta asti pääasiassa rantapuolella. ”Sitten Bomanin Kauko rupesi tekemään trukkitarhaa. Ostivat Valmet-traktorin ja siihen etukuormaajaan trukkipiikit. Sain ruveta koneella siirtelemään pieniä paketteja, puoli metriä kanttiinsa. Vuonna 1968 ostivat pyöräkuormaajan, Tracknikin. Sillä tehtiin kaikki työt ja hevonen jouti pois.”

Aikaisemmin oli puita ajettu hevosella tukkikasoilta pasonkiin. Tuo työ siirtyi trukkihommaksi samoin kuin monet muut kuljetukset sahan alueella.

”Saha piti passata ja tarha piti passata sillä samalla koneella. Ruokatunnit ja kahvitunnit menivät tarhan puolella ja muu aika sahalla. Juosten joutui syömään, kun oli niin kiire.”

Lähtevien kuormien lastaus helpottui trukkikoon kasvaessa, viimein oli semmoinen trukki, millä sai junanvaunun täyteen kahdella nostolla. Valmetilla piti nostaa kuormaa 16 kertaa junan vaunuun.

Tuuli hajotti lauttoja

”Minä olin siellä luikulla kanssa. Oli kaunis päivä ja lahti täynnä puita. Yhtäkkiä tuli etelästä kova tuuli ja hajotti lautan. Ne kun lähtivät kaikki liikkeelle, tuolla salmessa saatiin ensimmäinen puomi poikittain, mutta se ei pitänyt. Sitten mentiin Tervaharjun kohdalle, siellä saatiin puomi pitämään. Seuraava päivä selviteltiin tuota lahtea sitten”, Heikki Väätäinen muistelee.

Tukkikenttä oli Hannu Rossin muistin mukaan osan vuotta hirveätä ropakkoa, kun hevosen jäljiltä oli laanit rannassa. Pahimpiin paikkoihin ajettiin pään kokoista kiveä, jotta pohja pitäisi. Kuorman siirto oli silloin melkoista kiikuttamista puolelta toiselle, kun ajettiin pyöräkoneella.

”Se oli ennen alkeellista hommaa, ei ollut mitään koneita ennen 60-luvun alkua. Oli vain kuorimakone ja taaplauskone tarhalla. Kaikki tehtiin käsin ja käsin nostettiin niputkin kuormaan”

1958 tuli sahalle kuorimakone ja nosturi nippujen siirtelyyn tuli 1960-luvun alussa. Samaan aikaan siirrettiin tietä kulkemaan eri paikkaan. Lautatarhaa muutettiin vähän kerrassaan väljemmäksi, että trukilla pystyi kuljettamaan nippuja.

Sahan väki oli Osmo Rautiaisen muistelun mukaan yhteisö, joka oli hyvissä väleissä keskenään. Huumorilla kovaa työtä paikattiin. Joskus tehtiin jopa toisille vähän ilkeyttä huumorin takia. Ei tainnut tappelua tulla milloinkaan, mutta joku saattoi suuttua tupsahtaa.

”Kauko Salmisen ollessa sahurina oli kova komento, ettei saanut yhtään taukoa tulla syöttöön. Sitten joku hämminki tuli, ettei repsikka saanut transporttiin työnnettyä puita ihan toiseensa kiinni, silloin kuului huuto: puita, puita. Sitten pantiin kaksi rinnan menemään niin kohta kuuluu huuto: Äläkää ruvetko vittuilemaan.”

Urheilua seurattiin ja appelsiinikilosta lyötiin vetoja ennen kaikkea hiihtokisoista. Kerran sattui, että olympialaisten aikaan jouduttiin jostain syystä seisottamaan sahaa. Silloin kaikki sahan porukat menivät joko tellärin huoneeseen tai pajalle kuuntelemaan, kun hiihto oli kesken. Ruuskasen Uatu tuumasi: ”Perkeleen perkele kyllä Hiltunenkin oli urheilumiehiä, mutta ei sentään sahaa seisotettu olympialaisten takia.”

Sahan työnjohtajista ei veteraanien muistoissa ole pahaa sanottavaa. Kauko Boman oli Osmo Rautiaisen esimiehenä koko ajan. Kauko kertoi myöhemmin Osmon isän sanoneen, että tee pojasta sitten hyvä työmies.

”Kauko oli hyvä pomo, joka piti lautatarhalaisten puolia. Syksyllä tuli osalle lopputilit, mutta tarhalla oli pakko pitää ylimääräistä porukkaa, kun laivoja tuli satamaan lastattavaksi. Silloin oli mahoton tohakka saada junalastit valmiiksi.”

1960-luvulla harmia sivutuotteista

Pudotuspelin voittajajoukossa

itsenäisten sahojen historian voi halutessaan nähdä pitkänä pudotuspelinä. Lyhyitä hyvin kannattavia jaksoja ovat seuranneet pidemmät vaikeat ajat. Vuosikymmenten mittaan ovat markkinoilta pudonneet ne yritykset, jotka eivät pystyneet hyvinä vuosina kehittämään toimintaansa. Yritystoiminnan reunaehtoja määrittävät joka tilanteessa tukkien saatavuus ja hinta sekä vientimarkkinoiden ailahtelu.

Oman mausteensa metsäteollisuuden integroituneiden suuryhtiöiden ulkopuolella toimivien sahojen tilanteeseen on vuosien mittaan tuonut sivutuotteiden, hakkeen ja purun, markkinatilanne ja hinta. Sahauksen yhteydessä syntyvän hakkeen ostoja rajoittamalla ja hintoja säätelemällä on isojen, monialaisten puunjalostajien ollut mahdollista pitää sahayrittäjät ruodussa. Alalla on puhuttu yleisesti hakesodasta, joka saattoi olla pahimmillaan 1980-luvulla. Sahojen tarjoaman hakkeen vastaanottokielto tai hinnan alennus saattoi vielä viime vuosisadan lopulla olla seurauksena, jos kilpailija lähti havaittavasti nostamaan tukkien markkinahintaa hankinta-alueellaan.

Suurten jalostajien käyttämä painostuskeino oli myös pieniläpimittaisen puun vastaanoton rajoittaminen. Sahayrittäjien piti ajoittain hakea tukkien oston ohessa kertyneelle kuitupuulle ostajia huomattavan etäältä ja henkilökohtaiset suhteet saattoivat ratkaista pattitilanteen. Iisveden Metsän kannalta Myllykoski oli vaikeina aikoina monesti firma, joka lopulta tarjosi osoitteen hakkeelle ja kuitupuulle. Itsenäiset sahurit ovat usein pohtineet toimivia yhteistyöratkaisuja hakkeen ja muiden sivutuotteiden menekin varmistamiseksi. Surullisen kuuluisaksi muodostui Lievestuoreen selluloosatehtaan tarina. Sahojen yhteisomistuksessa selluloosatehdas ehti olla vain lyhyen aikaa; lopputuloksena oli riitainen konkurssi ja haiseva lipeälampi, jonka siivoaminen kesti kymmeniä vuosia.

Iisveden Metsän yhteistyö Lievestuoreen selluloosatehtaan omistajien kanssa alkoi varsinaisesti vuonna 1971, kun yhtiö hyväksyi Keski-Suomen Selluloosa Oy:n tekemän tarjouksen hakkeen ostosta. Kauppoihin kytkettiin myös osakkuus Sivutuote Oy:ssä. Hakkeen toimitukset alkoivat seuraavana vuonna, mutta ostajan maksukyky oli alusta alkaen heikko. Maksujen viivästely rajoitti ja hidasti haketoimituksia, koska ostajan luottoa ei haluttu nostaa yli 100000 markkaan.

Pääomien niukkuus oli jatkuvasti Lievestuoreen selluloosatehtaan ongelma. Uusi omistajayhtiö korotti vuodesta 1973 alkaen useampaan kertaan osakepääomaa ja haketoimitusten ehtona sahoille oli pääoman korotuksiin osallistuminen. Monesti myyjien hakkeesta saama hinta kului suurelta osin Sivutuotteen pääomarakenteen pönkittämiseen.

Lievestuoreen selluloosatehtaan loppu lähestyi, kun Serlachius-yhtiö sai haltuunsa suuren Lievestuoreen osakkaan, Pohjan Sahan. Tämän seurauksena Iisveden haketoimitukset siirtyivät vuonna 1975 Serlachiuksen Mäntän tehtaille Sivutuote Oy:n lukuun.

Vanha Laukaalla sijainnut selluloosatehdas ei pystynyt noudattamaan päästörajoituksia ilman mittavia investointeja. Näihin ei yhtiössä ollut missään vaiheessa valmiutta eikä varoja. Yhtiön johto syyllistyi Lievestuoreella jopa päästöraporttien vääristelyyn, jotta toimintaa ei keskeytettäisi. Omistuspohjan muutoksen jälkeen edessä oli selluloosatehtaan sulkeminen ja pitkä oikeudenkäynti ympäristövahingoista.

Tuloksettomia aloitteita

Vuonna 1960 Metsäntuottajat Oy:lle oli tarjottu ostettavaksi Halltex-levytehdasta Kuopiosta. Iisveden Metsältä kysyttiin kiinnostusta lähteä mukaan, mutta johtokunta suhtautui hankkeeseen alusta lähtien epäluuloisesti. Kuitulevyä valmistavalla tehtaalla olisi ollut mahdollista käyttää jossain määrin sahan haketta ja pienpuute. Metsäntuottajain muillakaan omistajasahoilla ei ollut riittävää kiinnostusta uuteen aluevaltaukseen, joten hanke jäi toteuttamatta.

Seuravana vuonna alettiin puuhata maakunnallisena hankkeena Kuopion Sorsasaloon Savon Sellua. Alun perin sulfaattiselluloosaa tuottamaan aiottu tehdas olisi Iisveden Metsän kannalta ollut hyvin tervetullut ja yhtiö lähti mukaan osakkaaksi pienellä sijoituksella. Suunnitteluvaihetta pidemmälle ei Sorsasalossa kuitenkaan päästy maakunnan omin voimin.

Savon Sellun tehdasinvestointi alkoi varmistua, kun. Metsäliitto lähti mukaan hankkeeseen vuonna 1965. Silloin rakennettavan tehtaan tuotantosuunnaksi vaihdettiin aallotuskartonki, jonka raaka-aineeksi käytettäisiin koivua. Toiveet hyvästä raaka-aineyhteistyöstä kariutuivat siihen. Tätä ennen Iisveden Metsä oli ehtinyt osallistua jo moneen osakeantiin, joista lopulta palkkiona oli vain omistamisen ilo ja vaatimattomat osingot. Hakkeen ostajaa uudesta tehtaasta ei saatu.

Iisveden Metsän yhtiöjärjestyksessä oli osingon määrä pitkään rajoitettu. Sääntöjen mukaan osinkoa voitiin maksaa korkeintaan viisi prosenttia yli vallitsevan talletuskoron. Rajoituksella ei ollut merkitystä niin pitkään, kun toiminta oli suppeaa ja kannattavuus oli heikko. 1960-luvulla alkoi yläraja rasittaa, kun osakepääoma oli suhteessa toiminnan laajuuteen jäänyt pieneksi. Ratkaisuna tilanteeseen oli osakepääoman korotus. Vuonna 1962 yhtiön osakepääomaa korotettiin ilmaisannilla yhtiöjärjestyksessä määriteltyyn ylärajaan 14,4 miljoonaan markkaan. Samalla painatettiin uudet osakekirjat.

Kilpailu puusta voimistui

Tuotannossa käsillä oli 1960-luvullakin useita vaikeita vuosia. Sahausta piti supistaa osaksi tukkien heikon saatavuuden ja osaksi sahatavaran heikon markkinatilanteen vuoksi. Vuonna 1963 tuotantoa rajoitti myös sahatyöntekijöiden lakko.

Pääomatilanne kiristyi, mutta sen korjaamiseen löytyi ajoittain uusiakin keinoja. Hollantilainen asiakas tarjosi ostamastaan sahatavarasta ennakkomaksua yhteensä 6,5 prosentin korolla. Tarjous hyväksyttiin, koska rahan hinta oli huomattavasti edullisempi kuin kotimainen pankkiluotto.

Puun hankinnassa päänvaivaa aiheuttivat alueelle tulleet uudet ostajat. SOK, Suolahden Puu, Rauma Repola ja Päijänteen sahat olivat saaneet alueelle ostokiintiöitä. Rauma Repola oli hankkinut omistukseensa Iisvedellä sijaitsevan Peuran sahan ja Pitkälahden sahan Kuopiosta. Voimistunut kilpailu nosti tukkien hintatasoa ja sahauksen kannattavuus heikkeni entisestään. Iisvedelle päätettiin kuitenkin puuta yhä ostaa, koska sahan seisottaminen olisi aiheuttanut vielä suuremmat tappiot.

Yhtiön hallintoneuvoston tehtäviin kuului pitkään puukaupan valvonta omalla alueellaan, hallinnon jäsenet seurasivat kotiseudullaan, kenelle puita myydään. Pyrkimyksenä oli, että mahdollisimman suuri osa sopivista leimikoista tulisi omalle yritykselle. Puumarkkinoihin vaikuttaminen yhtiön hallinnon voimin väheni vuosikymmenten mittaan ja loppui kokonaan, kun muista puuta ostavista yrityksistä tuli merkittäviä raaka-aineen toimittajia ja tukkeja saatiin myös vaihtokaupoilla.

Vuonna 1964 todettiin tarjolla olevien puiden hinta liian korkeaksi. Tukkeja päätettiin silti ostaa lähes normaalimäärä, miljoona kuutiojalkaa, siinä toivossa, että markkinatilanne muuttuisi paremmaksi. Sahausta piti sitten kuitenkin vähentää raaka-aineen heikon saatavuuden takia.

Vuosi 1965 oli jo kolmas peräkkäinen tappiovuosi sahoille. Iisveden sahaa päätettiin käyttää yhdessä vuorossa, koska tukkien saatavuus oli yhä epävarmaa. Seuraavana vuonna alkutalven arvion mukaan raaka-ainetarpeesta saadaan tyydytettyä vain kaksi kolmasosaa. ”Koskaan aikaisemmin ei ole ollut näin heikkoa raakapuun tarjontaa”, johtokunnassa todettiin. Vuosien 1966 ja 1967 sahausmäärät olivat alhaisimmat 1950-luvun alun jälkeen.

Devalvaatio avuksi

Vuonna 1966 sahaus näytti toimitusjohtaja Arvo Tanhuanpään laskelmien mukaan tappiolliselta 40 markkaa sahattua standarttia kohti. Raaka-aineen hinta sahalla todettiin silloin 20 - 25 penniä lian korkeaksi kuutiojalalta. Seuraavana talvena sahattiin vain yhdessä vuorossa, kunnes markan yli 30 prosentin devalvointi muutti tilanteen suotuisammaksi. Johtokunta oli tyytyväinen, että ennen devalvointia saatiin Metsähallituksen kanssa tehdyksi iso puukauppa.

Devalvaation jälkeen vientiyrityksiltä perittiin valtiolle tuttuun tapaan osa saadusta hintahyödystä. Vientimaksujen perintä verotti tulosta ja aikanaan vientimaksujen helpottuessa tukkien hinta kohosi.

Toimitusjohtaja Arvo Tanhuanpää alkoi sairastella, jolloin hänen sijaisenaan toimi yhtiön metsäpäällikkö H.Tapio Sivonen. Tanhuanpää oli niin paljon poissa Iisvedeltä, että sahan henkilöstö valitti asiasta yhtiön hallintoneuvostolle. Sahan henkilöstön kirjelmän mukaan Iisvedellä ei ollut sellaista omistajan edustajaa, jonka kanssa voi neuvotella. Sairautensa takia Arvo Tanhuanpää pysyi poissa, mutta hallintoneuvoston puheenjohtaja Pekka Nuutinen totesi kesällä 1968 hänen hoitavan tehtäväänsä kirjeitse ja puhelimitse.

Tanhuanpään sairaus ei ottanut parantuakseen, joten hänen oli jätettävä paikkansa yhtiön palveluksessa. Vuoden 1969 alusta hallintoneuvosto kutsui aiemmin yhtiön metsäpäällikkönä toimineen metsänhoitaja H. Tapio Sivosen yhtiön toimitusjohtajaksi.

Hevosettomaan aikaan

Yhtiön omistama hevonen myytiin tarpeettomana vuonna 1969. Vasta hankittu traktorikuormaaja sai korvata hevosen tukkien siirtelyssä kasoilta pasonkiin. Yhtiön omien miesten korjaama puu ajettiin metsistä tien varteen tässä vaiheessa pääasiassa maataloustraktoreilla.

Pian edessä oli hakkuidenkin koneellistaminen. Aluksi yhtiö takasi lainoja vakiintuneessa yhteistyösuhteessa olleille luotettavaksi havaituille korjuu-urakoitsijoille, jotka hankkivat hakkuukoneita. Metsureita ei hakkuissa syrjäytetty kovin nopeasti, sillä ensimmäisiä koneita käytettiin vain kaadetun puun käsittelyyn. Vielä 1980-luvulla tehtiin päätehakkuitakin käsipelissä.

Ankaraa käsityötä olivat useimmat työvaiheet sahallakin. Raskaimpia töitä oli sahatun tavaran siirto varastoihin, taaplaus ja lastaus junanvaunuihin. Moniin tehtäviin saatiin helpotusta, kun käyttöön otettiin ensin traktorikuormaaja ja myöhemmin trukit.

Työntekijöiden kannalta tuntuva muutos oli se, että 1960-luvun alussa työaikalaki uudistui. Lauantaisin töitä tehtiin tästä eteenpäin vain poikkeustilanteissa ja silloin korotetulla palkalla.

Vesikuljetus oli elinehto

iisveden metsän sahan sijoittumiselle olennainen asia oli laaja vesistö, jota pitkin puita voitiin uittaa kohtuullisin kustannuksin etäämpääkin. Alkujaan tukit uitettiin irtolauttoina, halot ja propsit proomuilla. Menetelmien kehityttyä tukkien uitto tehtiin nippuina, mikä alensi huomattavasti kuljetuskustannuksia.

Uitto oli Iisveden Metsän raaka-ainehuollossa keskeinen yhtiön alusta 1980-luvulle asti. Ensimmäinen hinaaja, hollantilaisvalmisteinen s/s Metsä ostettiin yhtiölle Ruotsista vuonna 1925. Lauri Vilpponen lähti kauppaa tekemään apunaan Metsänomistajien Metsäkeskuksen tekninen asiantuntija Juho Horsti. Mukanaan miehillä oli oiva tukku setelirahaa.

Ostajat eivät tienneet, minkälaisen harvinaisuuden hankkivat, samanlaisella tekniikalla varustettuja höyrylaivoja ei monta ole. Ennen Iisvedelle tuloa alusta vielä remontoitiin Turussa Crichton-Vulcanin telakalla.

Ennen oman hinaajan hankintaa vesikuljetukset teetettiin muun muassa uittoyhdistyksen omistamilla aluksilla. Sahatut laudat ja lankutkin uitettiin proomuilla Iisveden asemalle jatkokuljetusta varten siihen asti, kun oma pistoraide valmistui.

Metsä-laiva ryhtyi hinaamaan tukkeja sekä aika ajoin myös halkoproomuja. Varsinaisesti proomuja hinasi Pielaveden Metsäosuuskunnalta vuonna 1930 hankittu s/s Tapio. Pielavedeltä ostettiin konkurssiin menneen osuuskunnan koko laivasto, johon kuului hinaajan lisäksi ainakin neljä proomua, Tapio I,II III ja IV.

Vuonna 1939 Metsän hinattavaksi hankittiin proomut Panu ja Kimmo. 1950-luvulle asti Metsän kyljessä oli lisäksi Jehuksi nimetty halkoproomu. Halkoja kyytiin mahtui 60 kuutiometriä. Ponnikan varustukseen kuului myös sauna, jonka löylyistä laivamiehet nauttivat päivittäin.

Sodan aikaan proomuja hinattiin tilausajoina Suolahdelle asti ja menokyydissä oli Iisveden asemalta noudettua tavaraa, milloin mitäkin. Kyytiä saivat myös evakot ja heidän karjansa. Hannu Rossin muistelun mukaan eläimet saattoivat säikähtää laivan pillin vihellystä niin paljon, että hyppivät proomusta järveen.

Metsä-laivalla konemestarina palvelleen Eino Korhosen mukaan alus oli ”hyvä hinaamaan, mutta söi hurjasti halkoja”. Laivamiesten muisteluiden mukaan Metsä oli myös nopea ja hyvä ajamaan kilpaa. Kilpailu esimerkiksi siitä, kenen laiva ehti ensimmäiseksi sululle, oli varsin yleistä. Kun nipun kuljetus sulun läpi saattoi kestää jopa vuorokauden, tällä oli iso merkitys

.

Metsän viimeiseksi työkesäksi jäi 1956. Sen jälkeen se jäi seisomaan rantaan ja koneesta irrotettiin jatkokäyttöön muun muassa kaikki pronssiosat. Laiva sai olla sijoillaan vuoteen 1971 asti, jolloin se myytiin yksityiskäyttöön. Alus on entisöity ja yhä toimintakunnossa.

Tapio-laiva palveli Iisveden Metsää pidempään. Kauppahinta oli toimintaansa vasta aloittaneelle ostajalle korkea, 300000 markkaa (noin 114000 euroa vuoden 2023 hinnoin). Hinnalla saatiin pitkäikäinen työjuhta, joka oli uitossa yli viisikymmentä vuotta.

Iisvedellä Tapiota korjailtiin useampaan kertaan, suuri peruskunnostus tehtiin jo vuonna 1936. Alus sai silloin tehokkaamman voimanlähteen, joka muutos teki siitä yhden nopeimmista Iisvedellä kulkeneista. Tapion mukana Iisvedelle hankittiin Pielavedeltä neljä isoa proomua, joille oli käyttöä omien puiden ohessa muille vesikuljetuksille.

Tapio oli uittokäytössä harvinaisen pitkään. Lopulta se oli viimeinen liikenteessä oleva ansioliikenteen höyryhinaaja Suomessa. Kesän 1986 jälkeen laiva myytiin uudelle omistajalle yksityiskäyttöön.

Suontien selällä varpattiin tukkeja keluveneellä 1960-luvulle asti, myöhemmin puita uitettiin Jehuksi nimetyllä moottoriveneellä. Jehussa oli kaksisylinterinen Wickströmin moottori ja se keräili puita Paasvedeltä asti. Jokea pitkin puita uitettiin Iisvedelle irtouittona. Tästä jouduttiin ympäristösyistä pian luopumaan.

Pitkä matka Vaaraslahteen

Tapio-laivalla oli normaalisti töissä seitsemän miestä, joista jokaisella oli uitossa omat tehtävänsä. Oli hakamiehet, jakomiehet, lämmittäjä, konemestari ja päällikkö.

Puita keräiltiin uittolauttaan laajoilta alueilta. Niiniveden ja Pielaveden rannassa oli paljon yhtiön omistajia, jotka tarjosivat metsiä hakattavaksi. Puita haettiin sieltä melkein joka rannasta pieniä pyrräitä. Pielaveden Vaaraslahti oli etäisin paikka, mistä Hannu Rossin aikaan tukkeja haettiin. Uitto Vaaraslahdesta Jauholahteen kesti pari viikkoa.

Normaali määrä tukkeja oli noin 300 nippua hinauksessa. Joskus pienempiä nippuja yhdistelemällä saattoi hinauksessa Säynätsalmesta asti olla jopa 500 nippua. Silloin ei ollut enää varaa olla liikkeellä tuulella.

Uitto Vaaraslahdesta kulki useamman kanavan ja sulun läpi. Säviästä piti lautat uittaa säikeinä ja Kolun kanavassa piti lauttaa pätkiä, kun sulkuun mahtui vain kuusi nippua kerralla. Kolun kanava oli niin kapea, että siihen sopi vain kaksi nippua rinnakkain, Riitsalmessa oli myös ahdas paikka.

Rantojen omistajien kanssa tuli joskus kahnauksia, kun uitto piti välillä ajaa tuulensuojaan. Silloin olivat vaarassa kalastajien pyydykset. Pyydyksistä oli joskus uittomiehille iloakin: kalaruokaa riitti ilman omia pyyntivehkeitä.

Tapio-laivan viimeinen päällikkö Olavi Jauhiainen oli Hannu Rossin muistelun mukaan humumiehiä ja jäi joskus viihteelle. Kerran Iisvedellä ihmeteltiin, miksi laivaa ei näy, kun sen piti jo hyvän aikaa sitten lähteä Tervosta. Selitys viipymiselle oli se, että laivan miehet olivat menneet Kekkolansalmen lavalle tansseihin.

Uiton loppuminen vaikutti sahan rutiineihin aika tavalla. Työt pasongilla loppuivat, kun lajittelu siirtyi kentälle. Se jopa helpotti työntekoa, kun syksyllä ei enää ollut kiirettä saada tukkeja pois vedestä. Pitkään uineet tukkilautat tahtoivat jäätyä ja tukit vettyä. Silloin ne olivat raskaita käsitellä ja sahaaminen oli sitten yhtä taistelua.

1970-luvulla öljykriisistä ylituotantoon

Pohjalta huipulle ja takaisin

rajut suhdannevaihtelut kurittivat sahateollisuutta edelleen 1970-luvulla. Vuosikymmenen puolivälistä eteenpäin elettiin sahojen kannalta vaikeita vuosia. Markkinatilanteen helpottamiseksi pantiin Suomessa toimeen Metsäteollisuuden keskusliiton ohjaamia tuotannon supistuksia. Mutkikkaaksi kansainvälisen markkinatilanteen teki energiakriisi, jonka aiheutti öljyntuotannon leikkaaminen arabimaissa.

Sahureiden kannalta 1970-luku alkoi hyvässä suhdanteessa, Iisvedellä työtä tehtiin kahdessa vuorossa ja kauppoja saatiin hyvin. Käänne markkinoilla tuli sitten nopeasti kuten aina ja pian Metsäteollisuuden keskusliitto alkoi suositella jäsenilleen tuotannon rajoituksia. Jonkun ajan kuluttua liiton jäsenyrityksiltä vaadittiin jo sitoumusta siitä, että ne vähentävät sahaustaan.

Nopeat suhdannevaihtelut ovat sahateollisuudelle jatkuva ongelma. 1970-luvulla muutokset vientikaupassa voimistuivat kansainvälisten kriisien vahvistamina. Kohonneen energian hinnan vanavedessä koettiin vuodesta 1973 alkaen saha-alalla jopa Korean suhdannetta voimakkaampi nousu. Sahatavaran vientihinnat liki kaksinkertaistuvat ja puusta maksettu hinta kohosi voimakkaasti myös. Poikkeuksellisen suhdanteen tunnistanut verottaja peri yrityksiltä uutta 2,5 prosentin suhdanneveroa, joka leikkasi hyvän osan tuloksesta.

Vuodesta 1975 lähtien elettiin sitten taantumassa, jota kesti noin neljä vuotta. Kun vuonna 1973 koko Suomen sahausmäärä oli 8 miljoonaa kuutiometriä, vuonna 1975 jäätiin viiteen miljoonaan. Uusi nousu alkoi vuoden 1978 lopulla ja jo seuraavana vuonna rikottiin vuotuinen tuotantoennätys. Vuonna 1980 Iisvedellä tuotettiin sahatavaraa yli 45000 kuutiometriä, ennätys, joka rikottiin vasta vuonna 1999.

Tuotantoteknologian kehitys oli merkittävä sahausmäärien kasvuun vaikuttava tekijä. Tukkilajittelu uusittiin ja valmiille tavaralle rakennettiin pituuslajittelu Kauko Bomanin ja Pentti Niemelän suunnitteleman patentoidun mallin mukaan. Pituuslajittelulaitos kiinnosti muitakin alan yrityksiä, joitakin saman teknologian sovelluksia rakennettiin muille sahoille Iisveden esikuvan mukaan.

Pieni kyllästämökin sahalle hankittiin, mutta sen käyttöikä jäi lyhyeksi. Paikalliset markkinat kyllästetylle puulle olivat vähäiset ja tiukkojen ympäristömääräysten vuoksi toimintaa ei kannattanut pidempään jatkaa.

Puunhankinta keskittyy

Metsäyhtiöt rakensivat viime vuosisadalla monessa vaiheessa puunhankinnan yhteenliittymiä, osa jäi lyhytaikaisiksi, osa oli toiminnassa pidempään. Jotkut toimivat alueellisesti, osa valtakunnallisesti. Väljien yhteistyömuotojen lisäksi käytössä oli 1970 - 80 -luvuilla tiukempikin säätely, jossa yrityskohtaisesti määriteltiin ostoalueet, puukiintiöt ja ylimmät hinnat. Kaikenlainen järjestäytynyt yhteistoiminta puun hankinnassa päättyi vasta kilpailun rajoituslain tultua voimaan vuonna 1992.

Teollisuuden Puuyhdistys aloitti toimintaansa vuonna 1972 ja sen jäsenet perustivat kattoelimekseen Puuneuvottelukunnan. Neuvottelukunnan toiminta keskittyi neljään alueelliseen yhteistyöelimeen. Alueyhtymät jakautuivat Länsi-, Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen puuyhtymiksi. Niiden tehtävänä oli hoitaa yhtiöiden välisiä suhteita ja selvittää kunkin yhtiön hankintaosuudet ja ohjata hintoja. Toinen tehtävä oli pitää määrä- ja hintatilastoja, jotka palvelivat paitsi yhtiöiden ostotoimintaa myös myyjäpuolen kanssa käytäviä neuvotteluja.

Yhtymä valvoi alueellaan voimassa olevien hintasuositusten noudattamista, pyrki edistämään puukaupalle edullista ilmapiiriä ja piti yhteyttä viranomaisiin. Tällainen yhteistyö yhtiöiden kesken oli Suomessa täysin julkista ja hyväksyttyä, kunnes EU:n kilpailusääntöjen vuoksi se oli kartellina lopetettava.

Puuyhtymien kokouksissa sovittiin kullekin jäsenyritykselle osaluvut, jotka määrittivät yhtiöille alueelliset raakapuun ostomäärät. Kiintiöjakoa voitiin käyttää myös keinona hillitä yritysten välistä hintakilpailua. H.Tapio Sivosen muistelun mukaan kerran Joensuussa pidetyssä puuyhtymän kokouksessa Iisveden Metsän osaluvuksi oli määritelty nolla. Muut yhtymän jäsenet esittivät tällä tavoin vastalauseensa sahan harjoittamalle ostopolitiikalle. Kohtelusta suivaantuneena Iisveden Metsä sanoutui irti puuyhtymästä ja harjoitti itsenäistä hinnoittelua niin kuin ennenkin. Erosta seurauksena oli ongelmia sekä hakkeen että kuitupuun markkinoinnissa.

Vaihtopuiden saannissakin oli ajoittain hankaluuksia. Pinotavaran vaihto tukkeihin ei aina onnistunut, koska isot yhtiöt ilmoittivat, että heillä ei ollut alueella tukkeja. Rahakorvaus kuitupuista toki saatiin.

Puumarkkinoilla oli ajoittain kitkaa omallakin paikkakunnalla. Suonenjoen metsänhoitoyhdistys asetti oman puunmyyntitoimikunnan, jonka kanssa piti neuvotella ennen kuin kaupanteko yksityisten metsänomistajien kanssa oli mahdollista. Yhdistys pyrki ennen valtakunnallisia hintasuosituksia vaikuttamaan myös puusta maksettuun hintaan.

Välillä luonnonvoimat tulivat apuun puumarkkinoilla. Vuonna 1972 myrsky kaatoi paljon puuta Suonenjoella. Tukkeja ostettiin erityisesti niiltä metsänomistajilta, joiden kanssa kauppaa oli tehty muutenkin. Puun hinnoista neuvoteltiin valtakunnan tasolla, mutta sanansa oli sanottavana myös maakunnissa. Suonenjoella kauppa lähti melko ripeästi liikkeelle, vaikka Pohjois-Savon metsäkaupallinen valiokunta ei ollut hyväksynyt valtakunnallista sahatukkien hintasuositussopimusta.

Sahanomistajayhdistys rajoittaa tuotantoa

Suomalaisten sahojen keskeinen yhdysside ja yhteistyöorganisaatio oli Suomen Sahanomistajayhdistys, jonka jäsenenä Iisveden Metsä oli pitkään. Monesti sahan toimitusjohtaja kuului myös yhdistyksen hallitukseen ja sen työvaliokuntaan.

Vientiongelmien vaivatessa 1970-luvulla yhdistys otti otetta jäsenyritystensä tuotantoon. Keskusjärjestön taholta alettiin ehdotella tuotannon rajoituksia heikentyneen markkinatilanteen takia. Paperin ja selluloosan osalta näistä oli jo päätetty. Useilla sahoilla suunniteltiin 15-20 prosentin supistuksia.

Kesällä 1974 Suomen Sahanomistajayhdistys kehotti jäseniään supistamaan tuotantoa ylitarjonnan vuoksi. Iisvedeltä luvattiin, että vuoden 1973 tuotannon tasoa ei ylitettä. Syksyllä yhtiö joutui antamaan sitoumuksen, että tuotanto olisi vähintään 4 prosenttia pienempi kuin 1973. Seuraavalle vuodelle Sahanomistajayhdistys ennakoi jopa 20 prosentin supistusta. Lopullinen suositus oli 30 prosentin vähennys.

Valuuttamarkkinoilla oli levotonta vuonna 1973 ja se vaikeutti ulkomaankauppaa. Alkuvuodesta sahaus kuitenkin jatkui kahdessa vuorossa, koska raaka-ainetta oli hyvin saatavilla. Työvoiman niukkuuden vuoksi toinen vuoro piti lopettaa toukokuun loppupuolella. Satamalakko alkoi haitata laivauksia kesäkuussa. Vuoden lopulla alkoivat energiakriisin vaikutukset tuntua. Kaupankäynti pysähtyi kuin seinään.

Tuotannon supistukset tuntuivat ajoittain kipeiltä. Talvella 1975 sahalta lomautettiin 15 henkilöä yksivuorosahaukseen siirtymisen vuoksi. Lomautuksia piti jatkaa seuraavanakin talvena, 12 työntekijää pudotettiin pois palkkalistalta kolmen kuukauden ajaksi. Samaan aikaan työvoimaministeriö myönsi suhdanneavustusta työttömyysuhan alaisten henkilöiden palkkaamiseen.

Sahatavarakauppa sujui tässä vaiheessa hyvin, mutta tukkien osto takkusi. Hallintoneuvosto katsoi viisaaksi keskustella oman hankintaorganisaation tarpeellisuudesta. Lopputuloksena oli, että ostomiehet pidettiin töissä omalla toimialueella.

Työsuojelu otti reippaita askeleita: työntekijöille hankittiin uudistuneen lainsäädännön vaatimat suojakypärät ja kuulosuojaimet. Konttorissa alkoi uusi aika, kun sinne hankittiin sähköiset laskukoneet.

Vaikeita vuosia markkinoilla

”Mekaanisen metsäteollisuuden tilanne on katastrofaalinen ja kemiallinen on ajautumassa suuriin vaikeuksiin”, totesi Metsäliiton pääjohtaja Veikko Vainio vuoden 1974 alussa. Koko talouselämää ravistanut öljykriisi pysäytti puun hankinnan ja sahatavaran viennin. Kaupankäynnin ongelmien lisäksi työmarkkinoilla oli levotonta, Iisvedelläkin pidettiin istumalakkoja. Lyhyillä työnseisauksilla pyrittiin antamaan pontta valtakunnallista sopimusta korkeammille palkkavaatimuksille.

Palkkavaatimuksia kiritti sahalla vallinnut työvoimapula. Tilannetta helpottaakseen yhtiö subventoi yli 20 kilometrin päästä tulevien matkakustannuksia. Vaikea työvoimatilanne johtui osaksi siitä, että Iisvedellä oli asuntopulaa, jota yhtiö ryhtyi osaltaan korjaamaan. Omalle kylälle ei uudisrakentaminen ollut mahdollista, joten osakehuoneistoja hankittiin Tervalaan rakennettavasta uudiskohteesta.

Sahaa uudistettiin vaikeinakin vuosina. Tukkien lajittelulaitokselle haettiin edullisempaa rahoitusta Kehitysaluerahastolta, mutta tuloksetta. Seuraavaksi tehtiin uusi rimoittamo ja hankittiin oma muuntamo, koska vanha Savon Voiman muuntaja oli käynyt liian pieneksi.

Raaka-aineen saanti ja sahatavaran markkinatilanne eivät läheskään aina kohdanneet. Suomen Sahanomistajayhdistykselle annettiin sitoumus tuotannon supistamisesta vuoden 1977 alkupuoliskolla. (20 prosenttia vuoden 1973 tuotantomäärästä). Heikon sahatavaran myynnin johdosta näkyvissä oli taloudellisia vaikeuksia, minkä takia koko henkilökunnalle annettiin lomautusvaroitus.

Seuraavana vuonna ongelmia oli sekä tukkien saannissa että tukkikaupan yhteydessä ostettujen kuitupuiden markkinoinnissa. Teollisuuden Puuyhdistys pudotti lokakuussa hintoja., mikä yllättäen vilkastutti puun tarjontaa. Puun myyjät pelkäsivät uusia hinnan laskuja. Valtakunnallisten puun hintasuositusten voimaantulo selkeytti tilanteen kertaheitolla.

Ruotsin kruunu ja Suomen markka devalvoitiin. Ruotsi devalvoi enemmän, mikä heikensi suomalaisyritysten kilpailukykyä. Sahaa voitiin kuitenkin käyttää kevätkauden kahdessa vuorossa, kun markkinatilanne oli suotuisa.

Vuonna 1979 ryhdyttiin valmistautumaan uuden osakeyhtiölain tuloon (seuraavan vuoden alussa). Yhtiöjärjestykseen piti tehdä vähäisiä muutoksia. Osakepääomaa nostettiin rahastoannilla yli 1 miljoonan markan rajan, koska muuten hallintoneuvosto olisi pitänyt lakkauttaa.

Pitkän uran sahamies

ari väätäinen sai kesätyöpaikan Iisveden Metsän sahalta päästyään armeijasta vuonna 1978. Ensimmäinen työ oli lautatarhalla. missä vanhat tekijät panivat nuoren miehen heti tiukalle.

”Ihan ensimmäinen työ oli kuormitusporukassa. Meitä oli neljä miestä siinä ja minä olin sen viikon aikana joka päivä kuin uitettu koira, kun läksin kotia. Ne tekivät testin, kun olin nipun päällä vastaanottamassa. Kolme miestä työnsi sieltä ylhäältä tavaraa niin paljon kuin ehtivät. Ei siinä äkkinäinen osannut laittaa tavaraa nippuun vaan kasat levisivät. Perjantaina sitten tuumasi vanhin miehistä, Jauhiaisen Arvo: Kyllä sinusta poika sahamies tulee, kun et lähtenyt kesken viikon kotia. Minä olin kyllä joka päivä hiestä märkä, kun lähdin kotiin, tuli tehtyä vikaliikkeitä ja piti yrittää keretä alta pois.”

Saha oli kovin toisenlainen, kun Ari Väätäinen aloitti sen palveluksessa. Raamit jyskyttivät vielä höyrykoneen voimin. Seuraavana vuonna siirryttiin sähkömoottoreihin.

”Sahassa oli remmiä ristiin rastiin, kun raamit toimivat höyryllä ja pääakselilta oli hihnavetoja rullastoille ja muihin. Talvella kun höyrykoneen paineet laski märän polttoaineen takia, raamit alkoivat hidastua ja sahan valot himmetä.”

Nuoren miehen seuraava tehtävä oli sahan syötössä repsikkana. Rannassa oli pasonki, mistä tukkeja syötettiin sahan kuljettimelle. Sen jälkeen työmaa oli vähän aikaa paketointikoneella paketin sidonnassa.

Syksyllä 1978 Kauko Boman kysyi Ari Väätäiseltä haluaisiko hän lähteä terämieheksi sahaan. Terän asettajana ja apumiehenä vierähti noin kymmenen vuotta. Vuonna 1990 alkoivat työt korjaamossa, missä tekemistä on riittänyt näihin päiviin asti. Korjaamon tehtäviin kuuluu periaatteessa sahan kaikki mekaaninen kunnossapito.

”Korjaamolla oli siihen aikaan Utriaisen Viljo, Matilaisen Timo ja Partasen Matti. Tehtiin hitsaushommia, laakeriasennusta ja mitä kaikkea mekaaniseen kunnossapitoon kuuluu. ”

Korjaamolla tulee vastaan jatkuvasti uutta, näin varsinkin viime vuosina, kun laitteita on sahalle tullut lisää. Korjausmiehet ovat paljon sähkömiesten apuna ja sähkömiehet ovat välillä remonttiporukan apuna.

”Itse pyrittiin korjaamaan, jos mitä koneita sattui menemään rikki. Jos ei itse osattu, sitten pyydettiin apua. Suurimmaksi osaksi korjaukset on pystytty tekemään itse, kun vain osia on saatu.”

Luottamusta riitti

Ari Väätäisen luottamustehtävistä ensimmäinen oli työsuojeluvaltuutetun toimi, jossa hän aloitti 1980-luvun lopulla. Pääluottamusmiehenä hän aloitti vajaat kymmenen vuotta myöhemmin. Reilut kaksikymmentä vuotta hän hoiti sekä työsuojeluvaltuutetun että pääluottamusmiehen tehtävää.

Luottamusta riitti, mutta eivät kaikki aina olleet tyytyväisiä. Työpaikalla harva tuli päätöksistä purnaamaan, lauantaisin tuli joskus puheluita työntekijöiltä, jotka halusivat purkaa mieltään.

”Lauantai-iltana alkoi tulla palautetta, kun osa porukasta oli pikkuisen pätäköissään. Minä en ruvennut miesten kanssa keskustelemaan, mutta lupasin palata maanantaina asiaan. Kun maanantaina kyselin ongelmasta, se oli yleensä jo unohtunut.”

”Ammattiyhdistystoiminta oli aika kiihkeää, kun tulin tänne. Oli kaksi työväenpuoluetta ja ennen vaaleja jaettiin lappuja, joissa sanottiin, ketä piti äänestää. Minä en ole oikeastaan koskaan ymmärtänyt, miksi työmiesten pitää keskenään riidellä. Eihän siinä ole mitään järkeä. Puolueasiat unohdettiin silloin, kun minä tulin luottamusmieheksi.”

Nykyään sahalla ei Ari Väätäisen mukaan puhuta politiikkaa enää ollenkaan. ”Minun mielestäni Iisveden Metsä on ollut hyvä työnantaja. Palkat on tulleet ajallaan eikä ole tarvinnut isommin riidellä mistään. Joskus ennen vanhaan oli vielä vastakkainasettelua ja muistioita tehtiin liittojen välillä. Kun Virtasen Matti tuli taloon, asiat on saatu sovittua tuossa konttorilla.”

Saha uudistettiin hyvään aikaan

Veistosaha Iisveden Metsälle tuli 1993. Tuotanto kasvoi silloin heti jonkun verran ja raamisaha jäi pois tuotannosta parin vuoden kuluttua.

”Terämiehet tuurasivat silloin sahureiden vapaita ja minä olin jostain syystä alaraamilla lomia tuurailemassa. Meillä oli muistaakseni mäntypuu kaksvitonen. Puu oli vähän jäässä ja se potki raamissa takaisin. Matti Virtanen sattui paikalle ja hän totesi, että nyt tämä leikkiminen loppuu. Sen jälkeen ei raamilla enää sahattu ja kentällä olevat isot tukit vaihdettiin veistosahaan sopiviin puihin.”

”Raamihan on sellainen, että kun urakkasahuussa yrittää saada mahdollisimman paljon puuta läpi, sahatavara ei ole ihan mittatarkkaa. Veistosahasta saadaan tulemaan millin tarkkaa tavaraa.”

Merkittävin muutos tuotannossa Ari Väätäisen työuran aikana on ollut kombilaitoksen valmistuminen vuonna 1996.

”Silloin meiltä väheni väkeä parin vuoden sisään lähemmäs 30 henkilöä. Hyvä puoli oli se, että ruumiillinen työ jälkipäässä jäi paljon vähemmäksi. Työhommat ovat keventyneet ja helpottuneet.”

Työvoiman vähentäminen sekä kuivan että tuoreen tavaran lajitteluun tarkoitetun laitoksen valmistumisen jälkeen kävi siinä mielessä mukavasti, että suurin osa lähtijöistä pääsi eläkeputkeen 55 vuotta täytettyään.

Viime vuosien suuri muutos on ollut tuoreen tavaran lajittelun uudistaminen. Tuotantoa voitiin siinä vaiheessa taas kasvattaa, kun tuore tavara saatiin eri linjalla läpi. Viimeisten kymmenen vuoden aikaan on investoitu muutenkin paljon. Kuivaamoja on tullut ja uusi lämpölaitos tuorelinjan lisäksi.

Huoltohommat ovat sahalla lisääntyneet, kun laitteita on tullut uusia. Paljon huoltotöitä tehdään viikonloppuisin, kun viikolla pyritään ajamaan täysiä.

”Minusta meillä on hyvä huoltoporukka ja sitten on innokkaita linjamiehiä, joita saadaan avuksi tarvittaessa. Tuotanto ei paljon pääse kärsimään. Tietysti, jos jotakin särkyy, se korjataan heti. Mutta jos on mahdollista, remonttia voidaan siirtää viikonloppuihin.”

Ennen enemmistö sahan työväestä asui Iisvedellä työpaikan lähellä. Nykyään tilanne on toinen ja työntekijöitä asuu Suonenjoen keskustassa ja etäämpänäkin. Ari Väätäisen kotipaikka on Tapiolassa, työmatkaa sahalle tulee noin kilometri.

Saha-alan tulevaisuudesta Ari Väätäinen ei uskalla sanoa mitään.

”Meillä on mennyt sillä tavalla, että kun muilla on mennyt huonosti, niin meillä on tullut helvetinmoinen kiire. Se liittyy siihen, että pystytään tuottamaan pieniäkin eriä. Asiakasmyönteisyys on siinä varmaan yksi asia.”

”Meillähän ei virallisia lomautusvaroituksia ole ollut vuoden 1987 jälkeen. Jos se tällä tavalla menee, niin hyvältä näyttää. Maailmantilanne on tällä hetkellä sellainen, että kukaan ei tiedä mitä seuraavaksi tapahtuu ja missä”.

1980-luku vapautti rahoitusta ja villitsi osakekaupat

Kasinoa kotinurkilla

1980-luvun loppupuolella Suomen rahoitusmarkkinat kokivat suuren myllerryksen, kun Suomen Pankki antoi luvan vapauttaa valuuttaluottojen tarjontaa. Pääomien virratessa pörssikurssit kipusivat yhä korkeammalle ja kiinnostus sijoittamiseen levisi laajoihin kansankerroksiin. Kasinotalous sai sijoittajat liikkeelle Suonenjoellakin ja kahden nuoren miehen pankkiiriliike alkoi kerätä Iisveden Metsän osakkeita paikallisten pankkien rahoituksella.

Kysyntä nosti osakkeiden hintaa ja innosti sahan vakiintuneita omistajia kauppoihin. Hallussaan olevia osakkeita myivät paikalliselle pankkiiriliikkeelle muun muassa Iisveden Metsän toimitusjohtaja ja jotkut hallinnon jäsenistä. Suurimman yksittäisen osake-erän pankkiiriliike sai yhtiön ensimmäisten vuosikymmenten keskeisiin vaikuttajiin kuuluneen Emil Vehviläisen perillisiltä. Lopulta Pankkiiriliike Laitinen&Siikavirta sai haltuunsa noin kolmanneksen yhtiön osakkeista. Nuoret miehet alkoivat esiintyä paikkakunnalla omistajan elkein ja heidän suunnitelmistaan kerrottiin paikallislehdessäkin.

Iisveden Metsää ei kasinoaikana voinut kuvitella ilmeisimmäksi valtauskohteeksi. Sahan teknologia oli jäämässä ajastaan jälkeen ja tuloksentekokyky oli heikko joitakin hyviä suhdannevuosia lukuun ottamatta. Laajalle hajaantunut omistuskin hankaloitti osakkeiden ostajan tavoitteiden saavuttamista.

Jo ennen osakkeiden rekisteröintiä alkoivat nurkanvaltaajat vaatia paikkoja yhtiön hallinnossa, ilman tulosta, sillä yhtiöjärjestyksen mukaan se ei ollut mahdollista. Iisveden Metsän uusiutuneessa johdossa ei nähty nuorten miesten esittämissä suunnitelmissa järkeviä yhteistyömahdollisuuksia, joten osakkeiden tultua rekisteröitäväksi yhtiö lunasti ne. Tämä vei sahan pääomatilanteen hyvin tiukalle, vaikka vapaata pääomaa oli onnistuttu edellisvuonna kasvattamaan omaisuutta myymällä. Nuoret sijoittajat puolestaan kokivat merkittävät tappiot, kun osakkeen yhtiöjärjestyksen mukainen lunastushinta alitti sen hinnan, mitä he olivat maksaneet.

Sahan johdossa juuri aloittaneelle toimitusjohtajalle, Matti Virtaselle yhtiön valtaushanke oli ikävä yllätys. Tärkeiden investointisuunnitelmien toteuttamista piti lykätä oman pääoman huvettua. Osakkeiden lunastamisesta seurannutta pääoman niukkuutta paikattiin osakeannilla, jolla saatiin korvattua valtausyrityksen torjumisesta koituneet menot.

Vuonna 1990 toteutettu osakeanti muutti jonkin verran yhtiön omistussuhteita. Yhtiö sai uusia omistajia ja osa vanhoista omistajista lisäsi omistusosuuttaan. Yhtiön omistus on edelleen jakautunut laajalle, yksityisiä omistajia on lähes 400. Kukin toimitusjohtaja on aikanaan sitoutunut yhtiöön myös omistajuuden kautta.

Valtausyritys ja sen torjunnasta aiheutuneet kustannukset aiheuttivat jonkin verran epävarmuutta yhteistyökumppaneissa. Yhtenä keinona torjua epäilyksiä ja näyttää yhtiön elinvoimaa oli osallistuminen omalla osastolla Mansikkakarnevaalien perinteiseen kulkueeseen. Mottona vuonna 1989 oli ”Se sahaa sittenkin”. Mansikkakarnevaaleihin osallistuttiin pari kertaa myöhemminkin koko porukalla ja iloisella mielellä.

Puuprojekti nimesi kehittämiskohteita

Sisä-Savon kuntien yhteisellä elinkeinojen kehittämisyhtiöllä oli 1980-luvun lopulla puuprojekti, jota veti insinööri Antti Väyrynen. Osana tätä hanketta Jaakko Pöyry Oy laati Iisveden Metsälle toimenpidesuosituksia tulevaa kehittämistä varten. Ensisijaisesti konsulttiyhtiö kehotti sahaa muuttamaan toimintaansa asiakaslähtöisemmäksi. Suosituksena oli myös, että tuotanto integroitaisiin entistä tehokkaammin ja joustavammin metsästä markkinoille. Jakelutietä olisi konsultin raportin mukaan myös hyvä lyhentää ainakin erikoistuotannon osalta. Uusiakin asiakkaita olisi hyvä hakea sille tuotannon osalle, joka ei sisälly Metsäntuottajat Oy:n yhteislaivauksiin.

Jälkeenpäin on helppo havaita, että näitä suosituksia ryhdyttiin varsin nopeasti toteuttamaan. Suurin muutos toimintatavoissa tapahtui kuitenkin vasta vähitellen Matti Virtasen aloitettua toimitusjohtajana. Niukat resurssit hidastivat ja rajoittivat muutosten vaatimia investointeja.

Pöyry-yhtiön raportissa todettiin, että tukkien käyttösuhde sahalla oli hyvä 2,15. Tuottavuus sen sijaan jäi huomattavasti jälkeen muista saman kokoluokan sahoista. Työpanosta valmiin sahatavaran tuotannossa tarvittiin 3,2 tuntia kuutiometriä kohti, kun muilla vastaavan kokoluokan sahoilla lukema oli 2,3-2,5. Osa kuusisahatavarasta myytiin asiakkaiden mitoilla, mutta määrät olivat olleet verrattain pieniä.

Pöyryn raportissa ongelmallisimpana pidettiin vientimäärien jyrkkää vaihtelua, koska tämä heijastui suoraan tuotannon muutoksiin. Tilannetta pystyttiin kompensoimaan kotimaan kaupoilla vain vähäiseltä osin. Kotimaan kauppojen osuus koko tuotannosta oli 1980-luvulla vuosittain 20 prosentin luokkaa.

Konsultit arvioivat myös sahan kilpailutilannetta; raportin mukaan pahin kilpailu Iisveden Metsälle tuli muilta suomalaisilta sahoilta. Perussyynä ankaraan kilpailuun pidettiin integroitujen sahalaitosten aikaansaamaa ylikapasiteettia. Sahatavaran ostajat pystyivät ylitarjontatilanteessa käyttämään hyväkseen myyjien kilpailutilannetta ja aiheuttivat hintaeroosiota.

”Sahat eivät ole pystyneet käytännössä sopimaan yhtenäisistä tuotannon rajoitustoimista, joten sovittu hintataso ei ole pitänyt”, Pöyryn raportissa todettiin.

Yksityiskohtaisessa raportissa lueteltiin pitkä lista Iisveden sahan toimintaa rajoittavia tekijöitä ja muita epäkohtia. Tukkimittaus oli manuaalinen, sahalla ei ollut ATK-pohjaista tietojen keruuta eikä laskentaa. Vanha tukkilajittelulaitos oli peruskorjauksen tarpeessa. Sahatavaroiden lajittelupaikkoja ei ollut riittävästi vetopöydällä. Särmäys oli täysin manuaalinen ja kuivauskapasiteetti oli liian pieni. Lisäksi kuivaamokuormien siirrot vaativat liian paljon miestyövoimaa.

Näihin aikoihin alkoivat kehyssahat käydä teknisesti vanhoiksi ja niistä oltiin useissa yrityksissä luopumassa. Yleishuomio konsulttiraporissa oli, että sahan työntekijämäärä oli tuotantomäärään suhteutettuna liian suuri. Edelleen jossain määrin harjoitetussa lautatarhakuivauksessa puolestaan oli kiinni paljon pääomaa. Lautatarhasta luovuttiin lopullisesti vasta 1989.

Iisveden Metsä etsi uusia liiketoimintamahdollisuuksia muun muassa hankkimalla konkurssipesältä kapasiteetiltaan vaatimattoman Sivosen koivusahan, joka sijaitsi Vierulla. Tekniikaltaankin puutteellinen pieni sahalaitos ei kuitenkaan parantanut yhtiön kilpailukykyä ja toimitusjohtajan vaihdoksen jälkeen sivutoimipisteestä melko pian luovuttiin.

Savujako toimi

Metsäyhtiöiden yhteispeli puukaupoissa oli osa alan historiaa pitkään. Iisveden Metsän perustaminen oli aikanaan vastaveto alan keskittymiselle ja kartelleille. Myöhemmin sahan oli lähdettävä yhteispeliin mukaan oman tukkien saannin turvatakseen.

”Savujako” eli ainakin 1980-luvulle asti. Pitkään puukauppoja tehnyt H. Tapio Sivonen kertoi, että Suonenjoella paikkakunnan merkittävimmät puun ostajat kokoontuivat aina alkuviikosta Esson huoltoaseman kahvilaan käymään läpi tarjolla olevia leimikoita. Isomman puukaupan ollessa kyseessä pohdittiin porukalla, kuka tekee aputarjouksen ja kuka saa kaupan tarjoamalla sopivasti paremmin.

Tällainen tarjousmenettely oli myös laajalti metsänomistajien tiedossa. Kaupantekoon vaikutti myös se, että osalle puun myyjistä oli muodostunut vakituiset yhteistyösuhteet tiettyihin ostajiin. Näihin eivät muut sotkeutuneet. Poikkeuksia olivat lähinnä uudet ja muualta muuttaneet metsänomistajat. Jokunen iso leimikko vaihtoikin omistajaa alle parhaan mahdollisen hinnan.

Etelä-Suomesta oli Suonenjoelle muuttanut metsänomistaja, joka oli saanut haltuunsa huomattavan metsäomaisuuden. Kauppatapoja heikosti tuntevana hän hyväksyi heti ensimmäisen saamansa puukauppatarjouksen, kun tilanpidon alkuvaiheessa alkoi vaivata kiireellinen rahan tarve. H.Tapio Sivonen oli tuohtunut havaitessaan, että mies oli tarttunut Rauma-Repolan aputarjoukseen, kun Iisveden Metsä ei ehtinyt esittämään omia parempia hintojaan. Myöhemmin paikallisia kauppatapoja isännälle selvittäessään hän kertoi myös, miten paljon heikommin puun myyjä tässä tapauksessa pärjäsi. Tästä eteenpäin tuo metsänomistaja ei jättänyt kysymättä tarjousta Iisveden Metsältä.

Sellun vahva menekki ja hyvä hinta olivat sahoille ongelma, kun integroidut yritykset vauhdittivat kuitupuun ostoa tukkien hintaa nostamalla. Tilanne selkiintyi jonkin verran, kun vuonna 1980 solmittiin ensimmäinen puukaupan runkosopimus, joka määritteli kaikille puutavaralajeille hinnat. Runko kesti rutisten puolitoista vuotta, kunnes teollisuus sanoi sopimuksen irti. Meni jälleen monta vuotta ennen kuin uusiin valtakunnallisiin hintasopimuksiin päästiin.

Teknologia harppasi

1980-luku oli maamme sahateollisuudelle yksi sen tähänastisen historian vaikeimpia. Jaksoon mahtui vain yksi vuoden 1982 devalvaatiota seurannut lyhyt korkeasuhdanne. Vuosikymmenen mittaan suomalaiset saivat monesti seurata sivusta, kun ruotsalaiset valtasivat markkinoita devalvoimalla kruunua useamman kerran. Itsenäisten sahojen historiasta kirjoittaneen Anna-Stiina Henttisen mukaan 1980-luku oli sahateollisuuden näkökulmasta yhtä pitkää kannattamattomuuden valotonta putkea. Vuosikymmenen aikana toimintansa lopetti yli sata isoa sahaa ja vielä suurempi määrä pieniä.

Sahausteknologiassa 1980-lukua voidaan pitää alalla käänteentekevänä. Raamisahat alkoivat menettää kilpailukykyään uusien sahausmenetelmien vallatessa alaa. Uutta teknologiaa pyrittiin yrityksissä ottamaan käyttöön mahdollisimman nopeasti.

”Valtavat investoinnit uhkasivat aiheuttaa ylituotantoa, mikä puolestaan johti laskeviin hintoihin ja heikentyvään tuottoon. Erityisesti sahateollisuus joutui ongelmiin 1980-luvun alussa. Tukeista tapeltiin ja niinpä raaka-aineen hinnat nousivat. Integroituneilla suuryhtiöillä oli varaa nostaa tukin hintaa saadakseen paperi- ja sellupuuta, joilla oli niille suurempi merkitys. Sahoja painavaa vaikutusta saatettiin vielä tehostaa säätämällä sahoilta ostetun hakkeen hintaa sopivaksi”, Sakari Siltala kiteyttää.

Oikeastaan kaikki sahat olivat pitkään ”suhdannesahoja”. Iisvedelläkin sahausmäärä kasvoi voimakkaasti hyvän suhdanteen ansiosta ja heikompana aikana turvauduttiin seisokkeihin. Kesällä sahattiin monasti yhdessä vuorossa, muun osan vuodesta saha kävi parhaimmillaan kahta vuoroa. Sahalla oli töissä noin sata henkilöä ja metsäosastolla metsureita ja ajomiehiä oli talvikaudella 80. Koneellinen puunkorjuu oli vielä alkutaipaleellaan.

Kipuilua kannattavuuden vuoksi

Vesantolainen Toivo Korhonen jätti paikkansa yhtiön hallituksessa vuonna 1981 ja kiitteli jäähyväispuheessaan yhtiötä ja sen ihmisiä:

”Iisveden Metsä on jo aikoja sitten kukkuramitoin täyttänyt sen tehtävän, jota varten se perustettiin ja jonka perustajat sille asettivat yli 50 vuotta sitten. Myönteinen kehitys yhtiössä jatkuu edelleen, sillä on taitava toimitusjohtaja, harkitseva hallitus ja hallintoneuvosto.”

Kilpailu puusta lähialueilla lisääntyi, kun Ilkka Kylävainio perusti Keiteleen Teollisuussaha Osakeyhtiön. Aluksi Keitele oli yhteistyökumppani puun ostossa, kun Iisvedellä ei pystytty jalostamaan kaikkia ostettuja mittoja. Myöhemmin Kylävainion yrityksestä kehittyi vahva kilpailija sen hankkiessa uutta teknologiaa ja ryhtyessä jalostamaan kaikenlaista puuta,

Valtakunnallisesti sahauskapasiteettia oli huomattavasti lisätty 1970-luvulla ja se aiheutti herkästi ylitarjontaa markkinoilla. Edessä oli monien yritysten alasajo, jonka tuloksena koko maan sahauskapasiteetti supistui noin 3,5 miljoonaa kuutiometriä. Puun hankala saatavuus, yhtiöiden kannattavuuden heikentyminen ja vaikeammaksi käynyt velkaantuminen olivat metsäteollisuuden ajankohtaisia ongelmia.

Sahatavaran markkinanäkymät olivat 1980-luvulla pääsääntöisesti synkät ja tukin hinta sahatavaran vientinoteerauksiin peilaten korkea. Vuoden 1982 devalvaatio nosti sahateollisuutta tilapäisesti ylös kuopasta, mutta hyöty hupeni Ruotsin devalvoidessa vielä voimakkaammin. Suomen valtio peri taas osan yritysten devalvaatiohyödystä vientimaksuilla, joiden ajoitus oli teollisuuden kannalta erityisen huono.

Metsäteollisuus ja MTK alkoivat uudelleen neuvotella puun hintasuosituksista, jolloin suuryhtiöiden sana painoi lopputuloksessa enemmän kuin mekaanisten jalostajien. Silloin saattoi käydä niin, että sopu ostettiin tukin hintoja korottamalla, kun suurteollisuuden tuloksen kannalta kuitupuulla oli suurempi merkitys.

Kartelli voimissaan

Niukkuuden oloissa metsäteollisuusyritysten keskinäinen puunhankintayhteistyö ei toiminut toivotulla tavalla ja 1980-luvun kuluessa teollisuusmiehet käyttivät Niklas Jensen-Eriksenin mukaan loputtomia tunteja yhteisrintamiin syntyneiden repeämien paikkaamiseen ja yhteistyön kehittämiseen. Iisveden Metsä oli mukana erilaisissa yhteistyörenkaissa niin pitkään kuin siitä oli saatavissa hyötyä puunhankinnassa. Mitta tuli kuitenkin täyteen, kun Itä-Suomen Puuyhtymän kokouksessa saatiin kuulla, että yhtiön jako-osuus leimikoista oli nolla.

Itsenäisten sahayritysten ja suurten integroituneiden metsäteollisuusjättien välejä kiristi 1980-luvulla riehunut hakesota. Hakkeen myynti oli sahoille tärkeä tulonlähde, jolle pyrittiin saamaan reilu hinta. Tilanne kärjistyi, kun suuryhtiöiden hallinnassa ollut Teollisuuden Puuyhdistys pyrki sitomaan hakkeen hinnan sahojen puusta maksamaan hintaan. Tilastoista todettu tukin hinnan korottaminen merkitsi sahalle sitä, että sen tuottamasta hakkeesta maksettiin vähemmän. Parempia tukin hintoja maksavia sahoja saatettiin lisäksi asettaa ostoboikottiin tai vaihtaa toimitusosoitteita epäedullisemmiksi. Suonenjoella ilo hyvistä tukin hinnoista jäi lyhytaikaiseksi, kun Iisveden Metsä pantiin hakkeen voimalla hillitsemään maksuhalujaan.

Kyseessä oli selvä kartelli, josta muutamat sahat valittivat vasta maahan nimitetylle kilpailuasiamiehelle. Kilpailuasiamies Olavi Väyrynen totesi tilanteen ja vei suurimmat ostajat oikeuteen. Oikeudessa todettiin yhtiöiden ostoyhteistyö, mutta kartellituomiota ei annettu. Yritysten piti edelleen sopia asioista keskenään, nyt aikaisempaa epäluuloisemman tunnelman vallitessa.

Suomen sahojen tuotannot, vientimäärät ja vientihinnat laskivat voimakkaasti 1980-luvulla. Kuusisahatavaralle olisi tarvittu Iisveden Metsän arvion mukaan ainakin 20 prosentin hinnankorotus, että myyntikate olisi saatu positiiviseksi. Ruotsin kruunun devalvointi oli lopullinen isku sahateollisuuden kannattavuudelle Suomessa.

Ostajat reklamoivat

Heikentyneen hintatason ja huonon markkinatilanteen vallitessa sahausta supistettiin ja henkilökuntaa piti ajoittain lomauttaa. Markkinatilanne kiristyi pahimmillaan niin vaikeaksi, että ostajat jättivät tavaraa noutamatta satamista. Perinteen mukaan Iisvedellä pyrittiin varomaan Marseillen eteläpuolelta tulevia ostajia, joista osalla oli taipumusta livetä tehdyistä sopimuksista.

Jotkut ulkomaiset tahot pyrkivät epäasiallisinkin keinoin hyötymään sahatavaran myyjien kustannuksella. Kerran tanskalainen ostaja reklamoi satamaan toimitetun puutavaran liiasta kosteudesta. Vilppiä epäillyt H.Tapio Sivonen matkusti Metsäntuottajien toimitusjohtaja Pekka Hokkasen kanssa Kööpenhaminaan tutkimaan myytyä reklamaation kohteena ollutta erää. Satamassa kävi ilmi, että lankut oli jo myyty eteenpäin. Tähän reklamaatioon ei tarvinnut hyvitystä maksaa.

Sahatavaramarkkinoiden lama jatkui vuonna 1982. Erityisesti Irak, Syyria ja Egypti osoittautuivat epäluotettaviksi kauppakumppaneiksi. Heikon markkinatilanteen takia jouduttiin työntekijöitä loppuvuodesta lomauttamaan. Toteutetut markan devalvaatiot eivät paljon parantaneet sahauksen kannattavuutta, koska Ruotsi devalvoi kruunun vielä voimakkaammin. Tappiollisuudesta johtuen sahausta supistettiin.

Vuonna 1983 kilpailu tukkien ostossa hellitti hieman, kun Rauma-Repola lopetti tuotannon Peuran sahalla. Iisveden Metsä palkkasi Peuran sahalta työttömäksi jääneitä työntekijöitä aluksi määräaikaisina.

Hyvä hinta puusta

Metsäntutkimuslaitoksen tietojen mukaan puun hinta oli Suonenjoella 1980-luvun alussa ollut 4-10 markkaa kuutiometriltä korkeampi kuin Pohjois-Savossa keskimäärin, Asia julkistettiin metsänhoitoyhdistyksen kokouksessa, jossa löydettiin myönteiseen uutiseen syy. Iisveden Metsä ylitti tilityksissään hintasuosituksen tason 5-10 markalla, Savon Sanomat tiesi, että Iisveden Metsä palautettiin vähän myöhemmin ruotuun ja pienempään hintakilpailuun uhkaamalla hakkeen vastaanoton lopettamisella.

Parempaa vauhtia puukauppoihin saatiin 1984 sovitun hintasuositussopimuksen jälkeen. Suomen Metsäteollisuuden Keskusliiton jäsenet velvoitettiin kuitenkin rajoittamaan puun käyttöä. Iisveden Metsä sitoutui 94000 tukkikuution puun ostokattoon. Järjestö pyrki myös vaikuttamaan yhtiöiden tuotteiden markkinointiin, Iisveden Metsäkin sitoutui kotimaankaupan markkinointiyhteistyöhön Suomen Sahanomistajayhdistyksen kautta.

Valtakunnan tasoilla määriteltiin yrityskohtaisia puukattoja myös vuonna 1985. Iisveden ”kiintiö” kohosi hieman, kun puun ostokatoksi määriteltiin 100000 kuutiometriä sahatukkia. Sahalla jalostettiin edelleen sekä mäntyä että kuusta markkinatilanteen mukaan 1980-luvun puolivälissä ostoissa painotettiin mäntyleimikoita ja mäntytukin osuus saatiin nousemaan 59 prosenttiin hankinnasta.

Puulle saatiin jälleen valtakunnallinen hintasuositus, mutta kuusen osalta hinnan lasku todettiin liian pieneksi ja männylle tehty korotus perusteettomaksi. Vuoden 1985 syksyllä todettiin männynkin sahaus kannattamattomaksi hintojen laskun takia.

Saman vuoden lokakuussa muutoksen tukkien tarjontaan ja hintaan toi Manta-myrsky, joka sai Sisä-Savossa aikaan merkittävät tuhot. Sahatukkien ostotavoite saavutettiin helposti lisääntyneen tarjonnan ansiosta. Kuitupuun sijoittaminen kotimaan markkinoille todettiin kuitenkin vaikeaksi. Vaihtaminen havutukkeihin sentään onnistui.

Investointeihin olisi Iisvedellä jo 1980-luvun puolivälissä ollut tarvetta, mutta niistä päätettiin pidättäytyä saha-alan kriisin takia. Vain välttämättömät korjausinvestoinnit tehtiin. Tulipalo kuivaamossa helmikuun lopulla 1987 tuhosi kaksi kuivaamokamaria. Vakuutus korvasi vahingot ja kuivaamo rakennettiin uudelleen. Väliaikana tarvittiin vuokrakuivausta.

Vuonna 1988 todettiin taloudellinen tilanne tiukaksi. Hallintoneuvosto antoi hallitukselle valtuudet toiminnan voimakkaaseen sopeuttamiseen ja tuotannossa tarpeettoman käyttöomaisuuden myyntiin. Samaan aikaan yhtiötä rahoittanut Kansallis Osake Pankki vaati, että yhtiön lainat pitäisi maksaa pois 9 miljoonaa markkaa ylittävältä osin. Pankki vaati myös suunnitelmia siitä, miten yhtiön toiminta saadaan kannattavaksi. Pankin vaatimukset pystyttiin pääosin kattamaan myymällä kiinteistöjä Iisveden kylästä, Iisveden rannasta ja Pielavedeltä sekä Iisvedellä sijaitseva soramonttu.

Murros metsästä markkinoille

vuonna 2022 eläköityneen Aulis Sahimaan työvuosina muutokset puun korjuussa ja koko ketjussa metsästä markkinoille olivat suuria. Ennen olivat käytössä hevoset ja pokasahat, sitten siirryttiin konekorjuuseen ja nykyään tietotekniikka on niin kehittynyt, ettei tarvitse papereita missään.

”Nykyään on niin, että jos tehdään puukauppa, sahattu tavara saattaa jo kahden viikon päästä lähteä ulkomaille. Ennen puukaupasta saattoi kulua kaksikin vuotta ennen kuin puut oli sahattu ja sahatavara oli myyty.”

Aulis Sahimaa aloitti Iisveden Metsän palveluksessa syksyllä 1981. Ennen ostomiehen pestiään hän ehti olla neljä vuotta Keuruulla metsänhoitoyhdistyksessä. Puukauppojen teko oli tullut tutuksi, sillä yhdistykset järjestivät niihin aikoihin yhteismyyntejä, joilla oli tarkoitus vahvistaa myyjien asemaa puumarkkinoilla.

”Meillä oli Keuruun yhdistyksellä valtakunnan ensimmäisiä yhteismyyntejä. Niitä järjestettiin kyläkunnittain. Ensimmäiset metsätaloussuunnitelmat olivat silloin käsillä ja niitä päivitettiin käsipelissä.”

Aloittaessaan Iisveden Metsän palveluksessa Aulis Sahimaan ensimmäinen ostoalue oli Pielaveden kunta. Opastusta kaupantekoon ei yhtiön puolesta juuri ollut. Piti vain seurata paikkakunnan hintatasoa ja toimia sen mukaan. Silloin ostettiin sekä kuusta että mäntyä. Toimitusjohtajan ohje oli, että vähintään puolet piti olla mäntyä.

”Ei firmasta kovin tarkkoja hintoja annettu. piti vain selvittää markkinahinta ja maksaa sen mukaan. Joskus oli annettu katto, mitä ei saanut ylittää. ”

Aulis Sahimaan uran alkuvuosina puut kaadettiin miesvoimin ja paljon tehtiin hankintakauppaa. Tukkiakin kannatti metsänomistajan hakata itse, nykyään se on kokonaan jäänyt.

”Sehän se hirvitti alussa, kun edeltäjä kertoi, että parhaimmillaan töissä voi olla 10-15 metsuria ja heille piti käsin tehdä tilit. Minä ihmettelin, miten siitä selviää, mutta kyllä se pian alkoi sujua.”

Maksuja varten oli vanha shekkivihko, johon kirjoitettiin summat ja annettiin käteen. Shekki oli hyvä, kun ei tarvinnut käyttää käteistä rahaa. Joskus maksettiin puukaupassakin shekillä.

Etumiehenä Pielavedellä oli Korhosen Pekka, joka opasti käytännön asioita. Tehtiin talviteitä ja laskettiin metsureiden listoja. Silloin ei kahdeksan työtuntia päivässä riittänyt. Siihen aikaan jäädytettiin talvella alueet, mihin pudotettiin niput. Pielavedellä oli kolmekin pudotuspaikkaa. Yhtiöllä oli omat autoilijat, jotka ajoivat nippuja rantaan.

”Pielavedellä oli useampia sahoja siihen aikaan. Oli Säviän saha ja Pyhäsalmen saha osti alueelta puuta. Ei kauppoja aina raha ratkaissut. Kun muutaman vuoden oli ollut paikkakunnalla, silloin syntyi luottamus. Oli tärkeää, että piti sanansa eikä ollut liian virkamiesmäinen.”

Yhden kerran toimitusjohtaja H.Tapio Sivonen Aulis Sahimaan muistelun mukaan suuttui.

”Kerran ostin oikein hyvää mäntyä ja hyvällä hollilla. Kun kauppakirjat olivat menneen konttorille, toimitusjohtaja soittaa:” Jo on nyt ostettu niin kalliita puita, että ei oteta vastaan. Kumma ettei kultaharkkoja tarvitse maksaa”, toimitusjohtaja julisti. ” Hyvin nekin tukit sahan raameihin sopivat.

”Ensimmäinen puukauppa oli Pielaveden Joutsenniemessä. Myyjinä olivat vanha isäntä ja hänen poikansa. Se oli iso, kahdentuhannen kuution kauppa. Aikamme istuttiin kahvilla, kunnes isäntä pyysi pojan mukaansa takahuoneeseen, missä he pitivät neuvoa kahdestaan. Sitten se kauppa tehtiin.”

”Suurin puukauppa oli Rautalammin kunnan kauppa 1980-luvun lopulla, joka tehtiin yhdessä Enson kanssa. Enso otti kuitupuut ja tukit tulivat meille. Puuta oli 27000 kuutiometriä ja sitä hakattiin monta vuotta, siellä oli neljä konetta hakkaamassa.”

Herkkä kilpailutilanne

Puukaupoissa puhuttanut savujako on edelleenkin kriittinen aihe, Aulis Sahimaa arvioi.

”Kyllä sitä oli, mutta sahat eivät olleet siinä mukana. Minusta isoilla firmoilla oli ihan listat, kenen alueeseen mikäkin tila kuului. Myöhemmin saattoi käydä niin, että kilpailija soitti perään, jos olin jättänyt tarjouksen. Sitten ei moneen päivään tervehditty, sen verran pitivät vihaa.”

”Tavallaan sama perinne jatkuu eri tavalla vielä nykyään. Ennen asiakkaat oli vain erikseen nimetty. Nykyään yhtiöt tekevät yhteistyösopimuksia metsänomistajien kanssa ja maksavat bonuksia ja antavat etuja esimerkiksi hoitotöistä ja se on ihan luvallista. Asia on vain muuttanut muotoaan.”

Aulis Sahimaa oli Pielavedellä niin pitkään, kun puuta toimitettiin sahalle uitolla. Matti Virtanen järjesteli ostoalueita uusiksi aloittaessaan toimitusjohtajana. Siinä vaiheessa kaikki puu tuli sahalle pyörien päällä.

”Ensimmäiseksi alueeksi Matti antoi Rautalammin ja Konneveden. Sitten aloin vähitellen ostaa Kuopiosta, kun muutin tänne asumaan.”

”UPM:llä oli Kuopiossa omia tuotantolaitoksia eivätkä firman miehet oikein tykänneet, kun tulin paikkakunnalle ostamaan. Toisaalta metsänhoitoyhdistys ja maanomistajat tykkäsivät.”

Suurin muutos Aulis Sahimaan uran aikana oli koneelliseen hakkuuseen siirtyminen.

”Suvelalla oli Suonenjoella ensimmäinen kone. Aluksi työtä tehtiin niin, että metsurit kaatoivat puut ja kone katkoi. Metsureiden työt loppuivat, kun korjuukoneisiin kehitettiin kaatopäät. Suvelalla isä katkoi puut ja äiti mittasi tukit, kun silloin ei ollut tietotekniikkaa”.

”Oli ensimmäisiä koneita, jotka kaatoivat ja mittasivat, kun tein puukauppaa hyvästä kuusikosta. Kysyin isännältä, voisiko monitoimikone tulle tekemään hakkuun. Näin tehtiin, kun isäntä ei ollut konetta vastaan. Kun puut oli hakattu ja mitattu isäntä tuli toisiin ajatuksiin. Tuloksen nähtyään hän tuumasi. ”Aulis se on silleen, jos käy, niin minun mehtään ei enää monitoimikone tule”. Isäntä oli hirmu tarkka puiden jaosta ja hänen mielestään kone ei osannut sitä riittävän tarkkaan tehdä.”

Kolmeenkymmeneen vuoteen mahtuu suuri muutos. Aulis Sahimaa ihmettelee, miten korjuu voi tästä enää kehittyä.

”Se on tietysti viimeinen vaihe, kun moto itsekseen kaataa ja katkoo ja osaa valita puut harvennuksesta. Varmaan se on viidenkymmenen vuoden päästä näin.”

Jämähtikö yhtiö?

”1980-luvun loppupuolella yhtiö tavallaan jämähti paikalleen. Minullekin alkoi tulla mieleen ajatuksia, miten tälle sahalle oikein käy. Virtasen Matin tultua alkoivat suuret muutokset”, Aulis Sahimaa muistelee.

Uusi toimitusjohtaja alkoi kehittää sahaan teknologiaa niin nopeasti kuin se oli taloudellisesti mahdollista. Iisveden Metsän investoinnit sattuivat oikeaan aikaan, joten velkarasitus ei kasvanut liian suureksi.

Iisveden Metsän maine on Aulis Sahimaan mielestä aina ollut hyvä metsänomistajien keskuudessa. Vaikka omiin nimiin tuli parisataa puukauppaa vuodessa, vain pari kertaa on kysytty, mikä on yhtiön taloudellinen tilanne.

Hyvät suhteet metsänhoitoyhdistyksiin ovat oman uran kiinnekohtia. Parhaimmillaan hän sai alueensa valtakirjakaupoista 60 prosenttia. Pielaveden metsänhoitoyhdistyksenkin kanssa yhteistyö jatkui vielä sen jälkeen, kun Aulis oli muuttanut pois paikkakunnalta.

”Kaikista muista voi säästää, mutta metsämaksut pitää mennä päivälleen. Koskaan ei Iisvedellä ole maksut jääneet rästiin, siinä mielessä yhtiöllä on hyvä maine. Toinen asia on se, että korjataan se, mikä on esimerkiksi puunkorjuussa teille aiheutunut vahinkoa.”

Koira avasi ovia

”Aina mulla on ollut koira mukana metsänomistajien luona vieraillessa. Tutut saattoivat kehottaa jo etukäteen, että ota se koira mukaan, kun tulet. Koirakin oppi tuntemaan taloja niin, että pihaan päästyä alkoi pyrkiä sisälle paikkoihin, missä oli ollut hyvä kohtelu”, Aulis Sahimaa kertoo.

”Monta puukauppaa on koiran avustuksella tehty. Se on ollut helppo kaveri, kun on päivän mittaan monesti voinut laskea metsään eikä tarvitse erikseen käyttää lenkillä. Kerran oli juuri uusi lumi satanut ja metsään mennessä näkyi ilveksen jäljet. Silloin minä otin koiran kiinni ja vein autoon.”

”Ennen vanhaan oli enemmän niin, että metsänomistajat ottivat yhteyttä ja puukaupan teko lähti siitä. Kaikenlaista kauppaa olen tehnyt ja loppuaikoina paljon valtakirjakauppaa.”

”Metsänomistajien kaupungistuminen on näkynyt lähinnä siinä, että leimikoita saa käydä katselemassa itsekseen. Jos omistaja asui lähellä, hän yleensä halusi itse mukaan.”

Valtakirjakaupat olivat helppoja suoriin kauppoihin verrattuna. Ongelmiakin oli helppo ratkoa, jos metsänhoitoyhdistykseen piti hyviä suhteita.

Viime vuosituhannen puolella tietotekniikka tuli ostomiestenkin palvelukseen.

”Kaikki eivät tykänneet siitä, kun ruvettiin tekemään töitä tietokoneella, mutta minulle se sopi. Olen ajatellut, että kaikesta uudesta pitää olla kiinnostunut. Jotkut metsämiehet eivät pitäneet älypuhelimistakaan, minä pyrin uusimaan tekniikan aina kahden vuoden välein”, Aulis Sahimaa kertoo.

1990-luvulla uudistutaan asiakaslähtöiseksi

Pääoma korvaa työtä

1990-luvulla moni asia Iisveden Metsän toiminnassa muuttui. Suunnanmuutos alkoi toimitusjohtajan vaihdoksesta. Matti Virtanen oli edellisissä työpaikoissaan Iisalmessa, Kyröskoskella ja Uimaharjulla tottunut kehittämään sahojen tuotantoteknologiaa ja toimintatapoja. Iisvedellä uudistuksille oli vahva tarve ja niitä ryhdyttiin toteuttamaan niin nopeasti kuin pääomatilanne antoi myöten.

Uuden tekniikan käyttöönoton kanssa yhtä aikaa Iisvedellä siirrettiin määrätietoisesti painopistettä asiakaslähtöiseen sahaukseen. Bulkkituotannosta irtautuminen muutti myös kauppasuhteita ja viennin logistiikkaa. Kasvava osuus sahatavarasta toimitettiin asiakkaille tästä eteenpäin määrämittaisina tuotteina rekkakuormittain.

Muita suuria tälle kymmenluvulle osuvia muutoksia olivat männyn sahauksesta luopuminen, uiton päättyminen ja siirtyminen kokonaan pois ulkokuivauksesta. Lautataapelit hävisivät tontilta, joten sinne tuli tilaa uudelle yritykselle ja täysin uudenlaiselle jalostukselle.

Sahateollisuus oli koko Suomessa nopeasti muuttumassa työvoimavaltaisesta pääomavaltaiseksi toimialaksi. Uudet teknologiat olivat kalliita, mutta parantunut tuottavuus ja säästöt työvoimakustannuksissa tekivät niiden hankkimisen kannattavaksi. Kynnyksenä oli tuotannon teknologiseen muutokseen tarvittavan pääoman saanti. Kaikilla sahoilla rahkeet eivät 1980-luvun lopulla riittäneet.

Sahayritysten ja sahauksen liiketoimintana oli viimeistään 1990-luvulla muututtava sekä yleisen taloudellisen kehityksen takia että asiakaskunnan vaatimusten vuoksi. Asiakaslähtöisen toiminnan ja markkinoinnin tärkeys yrityksen menestykselle tuli entistä selvemmäksi. Paineita itsenäisten sahojen toiminnan kehittämiseen toivat myös metsäteollisuuden suuryritysten fuusiot ja niiden integroidun tuotannon antamat synergiahyödyt.

1980- ja 1990-lukujen vaihteessa Iisveden Metsän sahatavaratuotanto työntekijää kohti oli noin 400 kuutiometriä vuodessa. Matti Virtasen johdolla tehtyjen uudistusten myötä luku alkoi vuosi vuodelta kohota ja vuoteen 1997 tullessa vuosituotanto työntekijää kohti ylitti 1000 kuutiometrin rajan. Tähänkään ei voinut tyytyä, joten kehitystä jatkettiin.

Strategian muuttamisen ansiosta Iisvedellä kyetään tuottamaan tehokkaasti ja ajantasaisesti tuotteita suoraan ostajille. Tukit katkotaan tilausten mittojen mukaan jo metsässä. Osana muutosta sahan tuotevalikoima on huomattavasti suppeampi kuin alkuvuosikymmeninä.

Investoi tai kuole

Mekaanisessa metsäteollisuudessa yrityksen toiminnan jatkuvuudelle hyvin olennainen tekijä on kyky investoida riittävästi ja oikeaan aikaan. Usein tämä vaatii sitä, että lähes kaiken mitä sahaus tuottaa, se laitetaan yritykseen takaisin. Vain harvoina hyvinä vuosina voidaan tulosta jakaa omistajille avokätisemmin.

Teknologinen kehitys on merkinnyt myös sitä, että investointien kustannukset ovat kohonneet. Kun lähes kaikilla yrityksillä on kykyä investoida suunnilleen samaan aikaan, hankkeilla on taipumus kasaantua. Investoinneissakin näyttää olevan kyse kilpajuoksusta muiden alan yrittäjien kanssa. Hyvien vuosien ruuhkat johtavat siihen, että muun muassa keskeisten koneiden ja laitteiden saatavuudessa on ajoittain ollut ongelmia.

Itsenäisillä sahayrityksillä liiketoiminnan ydin on sahatavaran ja sen jatkojalosteiden tuotannossa. Yhä tänäkin päivänä mahdollisuudet kilpailla kustannustehokkuudella ovat rajalliset ja asiakaslähtöisyyteen perustuvien korkeampien tuotteiden myyntihintojen merkitys taloudellisen menestyksen kannalta on suuri.

Matti Virtanen perusteli ja pohjusti tulevia investointeja hyvissä ajoin etukäteen. Toimeen tartuttiin, kun pääomatilanne oli saatu hallintaan. Iisvedellä 1990-luvun investointien sarja alkoi uuden lämpölaitoksen rakentamisesta, samaan aikaan toteutettiin konttorissa siirtymä tietokoneaikaan. Lämpölaitoksen valmistuttua päätettiin uuden sahalinjan rakentamisesta. Veistosahainvestointi vähensi kerralla 11 työtehtävää sahauksesta.

Veistosaha saatiin vuoden 1993 alkupuolella käyttöön muutamassa viikossa. Seuraava investointi sahatavaran lajitteluun vaatikin enemmän rahaa ja aikaa toteutuakseen. Kombilaitos saatiin toimintaan 1996 kesäkauden aikana. Sekä tuoretta että kuivattua tavaraa lajittelevan laitoksen investointi oli kallis ja se valmistui vaikeaan aikaan. Raaka-ainetilanne muuttui huolestuttavaksi, ja lyhimmillään tukkivarannot riittivät vain noin kahden viikon sahaukseen. Normaalimääränä Iisvedellä on pidetty vähintään kolmen kuukauden varantoja.

Sahan seuraava iso investointikohde oli tukkilajittelun uudistaminen. Tämä hanke toteutettiin vuonna 1998. Tehtyjen investointien myötä vuosituotantoa voitiin asteittain kasvattaa. Vuoden 1999 tavoitteeksi asetettiin 50000 kuutiometrin sahaus ja se ylitettiin reilulla 10 prosentilla. Puulajisuhteet olivat muuttumassa niin, että enää 10 prosenttia oli määrä olla mäntyä. Seuraavana vuonna männyn sahaus lopetettiin kokonaan.

Matti Virtanen esitteli 1990-luvun lopulla jälleen suunnitelmia sahalinjan uudistamisesta. Perusteena oli naapuritontille rakennetun liimapalkkitehtaan kasvava raaka-ainetarve. Uuteen veistosahaan siirtyminen auttaisi myös saavuttamaan paremman käyttösuhteen tuotannossa. Tehokkaamman sahakoneen hankkiminen ei tässä vaiheessa kuitenkaan vielä ollut mahdollista.

Uitosta eroon

Metsien puun korjuussa ja kuljetuksissa sahalle tapahtui suuri muutos osaksi samaan aikaan, kun sahalaitos uudistettiin läpikotaisin. Hakkuutöiden koneellistuminen lähti toden teolla vauhtiin 1980-luvulla ja koneellisesti korjatun puun osuus kohosi yli puoleen 1990-luvun alkuun tultaessa. Viime vuosituhannen lopulla ”rukkaslinjalla” korjatun puun osuus oli huvennut alle viidesosaan.

Siirtyminen pelkästään maakuljetuksiin tuli ajankohtaiseksi 1980-luvun puolivälistä lähtien. Vahvan sysäyksen uiton päättämiseen oli Pielaveden hankintapiirin lopettaminen. Uitosta luopuminen yksinkertaisti puun toimitusketjua ja tehosti kokonaisuudessaan logistiikkaa. Uiton päättyessä ”laivasto” myytiin pois. Hinaajat ”Metsä” ja ”Tapio” ovat edelleen liikenteessä alan harrastajien hyvissä käsissä.

Sahatavaran markkinatilanne oli huono 1990-luvun alussa, mikä kiristi rahoitusasemaa. Muitakin ongelmia tuli: satamalakko hankaloitti vientikauppaa ja Suomen devalvaatio kirpaisi . Yhtiöllä oli valuuttaluottoja, joiden hinta nousi kertaheitolla. Tässä tilanteessa oli onni, että yhtiöllä oli myös vientisaatavia, niillä pystyttiin kuittaamaan luottojen valuuttatappiot muutamassa kuukaudessa.

Vuoden 1993 veistosahainvestointi osui sahatavarakaupan kannalta oivaan aikaan. Markkinoiden elpymisestä johtuen tulos alkoi nopeasti näyttää paremmalta, mutta hyvää suhdannetta ei kestänyt pitkään.

Vuonna 1995 oli tehtävä päätös osallistumisesta investointiin, jossa sahan entisen lautatarhan paikalle rakennettiin liimapalkkitehdas. Tiukasta pääomatilanteesta huolimatta yhtiö lähti mukaan hankkeeseen, jossa tarkoituksena oli käynnistää kokonaan uusi liimapalkkeja valmistava tehdas pääosin japanilaiseen omistukseen. Pääomistajaksi piti alkuperäisen suunnitelman mukaan tulla Nordic Lumber Co ja vähemmistöosakkaiksi yhtiön toimiva johto ja Iisveden Metsä Oy. Investoinnin oma osuus rahoitettiin myymällä tehtaan käyttöön tuleva tontti Suonenjoen kaupungille.

Liimapalkkitehtaan omistus haki muotoaan, mutta hanke eteni vakaasti Antti Väyrysen luotsaamana. Yhtiön nimikin ehti vaihtua, ennen kuin toiminta lopulta käynnistyi. Yhtiö perustettiin lopulta nimellä Oy Finland Laminated Timber. Japanilaisomistajaksi tuli alkuperäisistä suunnitelmista poiketen Yamani Rinsan Co, mutta vain väliaikaisesti. Jo vuonna 1998 Antti Väyrynen ja Masafumi Morikawa hankkivat enemmistön palkkitehtaasta haltuunsa. Iisveden Metsä jäi vähemmistöomistajaksi 20 prosentin osuudella.

Postitytöstä ura alkuun

kirsi hämäläisen ura Iisveden Metsän palveluksessa alkoi postityttönä vuonna 1980. Ensimmäisen kerran konttoripäällikkö Helvi Hakkarainen palkkasi hänet töihin ylioppilaskirjoitusten jälkeen, pysyvä työpaikka oli tarjolla heti kun Pieksämäen kauppaoppilaitos oli käyty.

”Minulla ei ollut mitään unelma-ammattia. Sitten tuli vain tieto, että täällä konttorilla tarvittaisiin apua. Kävin Helvi Hakkaraisen juttusilla ja puhe oli tulla seuraavana maanantaina töihin”, Kirsi Hämäläinen muistelee.

”Saha oli ihan oma maailmansa ja kaikki piti opetella ihan kädestä pitäen. Koulu tietysti antoi tietyt valmiudet, mutta kyllä kaikki täällä oli niin erilaista.”

Sahan konttorissa oli 1980-luvun alussa töissä konttoripäällikkö Helvi Hakkaraisen lisäksi Liisa Sikanen, toimitusjohtaja H.Tapio Sivonen ja sahanhoitaja Pentti Niemelä sekä postityttö, jotka vaihtuivat useammin. Maanantaisin oli aina viikkokahvit, jolloin työnjohtajat tulivat konttorille kahville ja siinä kahvipöydässä sitten pystyi porukalla käymään asioita läpi. Kahvit keitettiin hellalla ja pöydässä piti olla Myrna-kupit ja kuohukermat kaikille.

Työuran alussa sai olla paljon liikkeellä:

”Juoksin pankkiasioita ja hain postit. Iisvedellä oli osuuspankin ja säästöpankin konttorit ja Postipankki siihen aikaan. Postissa käytiin samalla kertaa. Helvi Hakkarainen valmisteli asiat, jotka oli kulloinkin hoidettava. Palkkapäivinä piti nostaa rahaa, koska osa työntekijöistä halusi siihen aikaan vielä palkan käteisenä. Joskus vähän pelotti, kun olin nostanut rahaa isomman määrän ja poljin pyörällä konttorille. Koskaan ei kuitenkaan käynyt mitään pahempaa.”

Ennen työnjohtajat merkkasivat tehdyt työtunnit tuntikirjoihin ja siitä sitten laskettiin palkat ja kirjattiin kaikki käsin henkilökortteihin, joista kopioitui tiedot tilinauhoille. Tilipäivänä piti käydä jakamassa tilinauhat ja palkkapussit sahan ruokatuvassa, kunnes sitten jossain vaiheessa työnjohtajat rupesivat hoitamaan homman.

Metsäpuoli hoiti itse omat tilityksensä. Konttorista siirrettiin rahaa metsäosaston tilille ja he hoitivat paperiasiat. Myöhemmin metsureidenkin palkanmaksu siirtyi konttorissa tehtäväksi.

Postitytön hommana oli lisäksi joka aamu käydä katsomassa hakevaunut ja muut vaunut, mitä oli lastattu. Sitten piti tarkistaa ovatko rahtikirjat kunnossa. Kantasen Mooses oli junamiehenä ja hän oli kova sanomaan, elleivät rahtikirjat olleet valmiina. Siinä rahtikirjaa kiireessä täyttäessä saattoi vähän käsi vapista.

”Siitä tuli sellainen tapa, että kun kuuli junan pillin viheltävän, silloin piti joutua paperit valmiiksi.”

”Kun tavaraa lähti sahalta junalla, piti joka aamu käydä katsomassa mitkä vaunut ovat lähdössä. Vaunuletka saattoi olla hyvinkin pitkä ja sahatavara oli peitetty vuokrapeitteillä. Sen vuoksi piti tarkkaan ottaa peitteiden numerot ylös, että pystyttiin tarkastamaan, että kaikki peitot palautuivat aikanaan satamasta.”

”Tiedot vaunuista ja niiden sisällöstä kirjattiin vaunun mukaan laitettavaan perämieskuittiin ja rahtikirja annettiin junamiehelle. Saattoi olla niin, että juna tuli jo hakemaan vaunuja, kun vielä viimeistä vaunua lastattiin. Siinä sai sitten kiireellä käydä hakemassa tiedot, että sai ne junan mukaan lähtevät paperit tehtyä valmiiksi”, Kirsi Hämäläinen kertoo.

Kaikki muuttui, kun kuljetukset siirtyivät autoille. Tämä tapahtui Matti Virtasen aikaan. Muutokseen oli pakko lähteä, kun VR lopetti junakuljetukset Iisvedeltä.

Helvi auttoi eteenpäin

Iisvedellä syntyneelle Kirsille työpaikka sahalla oli luonnollinen asia. Sahan pilli oli kotona kuulunut ja kuuluttanut työpäivien kulkua lapsuudesta lähtien. Koko Hämäläisen perhe on vahvasti Iisveden Metsään sitoutunut, myös perheenjäseniä työskentelee sahalla.

Kirsi Hämäläisen viihtymiseen ovat vaikuttaneet muun muassa mukavat työkaverit ja vaihtelevat työtehtävät. Ensimmäinen vakituinen työ oli laivausasioiden hoitajana, myöhemmin ura jatkui kirjanpitotehtävissä ja moninaisissa muissa konttorin rutiineissa. Koronapandemian puhkeamisesta asti Kirsi on tehnyt pääasiassa etätyötä. ”Tykkään etätyöstä. Siinä on oma rauhansa ja tietysti vastuunsa myös, että työt tulevat tehdyksi.”

Helvi Hakkaraista parempaa pomoa ei Kirsi Hämäläisen mielestä voinut toivoa. Perheetön konttoripäällikkö asui konttorin yläkerrassa ja teki pitkiä päiviä. ”Helvi Hakkarainen oli tarkka ja vaativa, mutta ihmisenä hyvin mukava. Hyvin tulin toimeen hänen kanssaan. Ei sellaista asiaa ollut, mitä ei olisi voinut lähteä kysymään. Hän jaksoi aina auttaa ja paneutua muiden ongelmiin.”

Yhteispeliä osakkaiden kanssa

”En varmaan olisi ollut näin pitkään sahalla, jos en olisi viihtynyt. Työnkuvien muutos on auttanut viihtymään ja vuosien mittaan tehdyt muutokset konttorissa”, Kirsi sanoo.

Matti Virtanen toi toimitusjohtajana muutoksia konttoriinkin. Silloin tulivat tietokoneet, uudet ohjelmat ja ajanmukaiset laitteet. Työ on ollut mielekästä, kun monessa vaiheessa on saanut opiskella uutta.

Osakkeenomistajat saattavat soitella Kirsi Hämäläiselle, kun jostain ukin piirongin laatikosta löytyy vanhoja osakekirjoja. Sitten selvitellään, mitä osakkeista tiedetään: onko osingot nostettu ja niin edelleen. Yleensä osakkeenomistajien yhteydenotot ovat Kirsin mielestä mukavia.

”Aikoinaan alkukesästä, kun yhtiökokoukset oli pidetty, osakkeenomistajia saattoi sahalla käydä ihan jonossa nostamassa osinkoja. Siihen piti sitten varata rahaa, että voitiin maksaa osingot käteen. Silloin oppi tuntemaan ihmisiä paremmin, nykyään paljon asioidaan puhelimitse tai sähköpostilla.”

Trafiikkia konttorilla oli ennen muutenkin paljon enemmän. Aikanaan oli sahatavaran käteisostajiakin. Jotkut saattoivat tulla viikoittain ostamaan tarvitsemaansa tavaraa ja maksoivat ostonsa käteisellä kassaan.

”On ollut hyvä nähdä koko tämä muutos ja päästä siihen mukaan. Nykyään lähes kaikki tehdään tietokoneilla eikä papereita käsitellä juuri ollenkaan.”

Uudistaja sai paikan

iisveden metsän sahalaitos oli huomattavan uudistamisen tarpeessa, kun Matti Virtanen aloitti toimitusjohtajana 1989 alussa. Uudistumisen tarpeen tunnistivat myös yhtiön työntekijät. Suurin ongelma oli investointeihin tarvittavan pääoman niukkuus.

Puuteollisuusinsinöörin koulutuksen saaneella Matti Virtasella oli monipuolinen kokemus sahateollisuudesta, kun hän tuli Iisalmesta Iisveden Metsän palvelukseen. Työsuhde alkoi marraskuussa 1988 ja toimitusjohtajana hän aloitti vuoden 1989 alussa.

Uran alku oli ollut tavallaan oman paikan etsimistä.

”Uimaharjun, Kyröskosken ja Iisalmen jälkeen Iisveden Metsä tuntui siltä, että täällä minä viihdyn.”

”Ehkä haussa Iisvedelle oli uteliaisuutta tai kokeilunhalua. Olin ollut Iisalmen sahoilla seitsemän vuotta, siellä vastuualueenani olivat tekniset asiat ja investoinnit. Ajattelin, että Iisveden Metsän kaltaisessa pienemmässä yrityksessä saisin nähdä ja tehdä asioita monipuolisemmin ja hoitaa laajempaa kokonaisuutta, vaikka perhe suhtautui aluksi varauksella muuttoon Suonenjoelle.”

”Ajatus työn monipuolisuudesta pitikin paikkansa. Töitä sai tehdä monipuolisesti ja niin paljon kuin halusi, tykkäsin kovasti alusta asti. Haasteita oli monenlaisia, osa sellaisia, joihin en osannut mitenkään varautua.”

Matti Virtanen oli ennen työnhakua käynyt kerran aikaisemmin Iisvedellä. Vierailusta päällimmäiseksi jäi mielikuva, että kyseessä on perinteinen kehäsahalaitos.

”Ala oli kyllä tuttu. Tunsin sen hyvin ja kokemusta oli myös isoista investoinneista muun muassa Uimaharjusta, sillä tavalla tuntui varmalta ottaa tehtävä haltuun.”

Pari vuotta ennen Matti Virtasen Iisvedelle tuloa valmistuneessa Jaakko Pöyryn yritysanalyysissä todettiin, että Iisveden Metsän kannattaisi keskittyä asiakkaiden tilaamiin määrämittaisiin tuotteisiin. Niiden tekeminen lisääntyi sitten merkittävästi, sillä Iisalmen sahoilta malli oli tuttu.

”Asiakaskunta muuttui aika paljon siinä vaiheessa, kun määrämittaisen tavaran teko lisääntyi. Alettiin myydä enemmän pieniin yrityksiin täsmätoimituksina. Asiakkaiden mittojen mukainen sahaus helpottui, kun motot kehittyivät ja tukit saatiin valmiiksi oikean pituisina.”

Määrämittaisen tavaran myyntiin liittyi sekin, että alettiin viedä tavaraa rekoilla suoraan asiakkaille. Siihen asti valmis sahatavara oli viety rautatievaunuilla satamaan ja laivoilla isoina lasteina vientimarkkinoille. Muutos autokuljetuksiin sai vauhtia, kun VR lopetti veturin pitämisen Suonenjoella. Silloin kumipyörille siirtyivät myös hake- ja purutoimitukset.

Matti Virtasen tulo yrityksen toimitusjohtajaksi osui monella tapaa koko alan murrosvaiheeseen. Sahalla purettiin viimeisiä lautataapeleita ja rannassa uivat viimeiset uittoniput. Merkkinä siirtymisestä uuteen aikaan oli muun muassa omista hinaajista luopuminen.

Metsäntuottajissa ei siinä vaiheessa ollut yhtään muuta sahaa, joka olisi tehnyt määrämittoja.

”Iisvedelle tullessani olin tottunut erilaiseen kaupankäyntiin. Iisalmesta myytiin tavaraa rekkakuormittain, Metsäntuottajat myivät pitkiä luetteloita. Siinä oli Metsäntuottajien kanssa vähän sulattelemista.”

Vanhentunut saha

Uusi toimitusjohtaja näki heti, että teknisesti Iisveden saha oli vanhentunut. Tukkimittareita oli käytössä joka paikassa, mutta Iisvedellä mitat otettiin vielä käsin. Se oli oikeastaan vanhanaikaisin homma.

Sahalinja oli samanlainen kehäsahalinja kuin Matti Virtasen aikaisemmissa työpaikoissa. Kehäsahan jälkeen oli vetopöytä, mitä ei kovin monessa paikassa enää ollut. Jälkikäsittelykin oli puutteellinen ja nykyaikaisia kuivaamokamareita oli vain kaksi.

Yllätyksiä yrityksen tekniikassa ei Matti Virtasen muistelun mukaan oikeastaan ollut. Uusista tehtävistä yrityksen raha-asioiden hoito oli vähän outoa, kun se ei aikaisemmissa työpaikoissa kuulunut toimenkuvaan. Konttoripäällikkö Helvi Hakkarainen oli tässä kohti korvaamaton apu, sillä hänellä oli asiat näpeissään ja paperit järjestyksessä.

Taloudellisesti aloitus toimitusjohtajan tehtävässä oli hankala. Rahaa tukkien ostoon oli niukasti eivätkä pankitkaan sitä tahtoneet antaa. Päärahoittajapankin miehet kävivät ajoittain katsomassa, miten yhtiöllä menee. Kansallis Osake Pankki pyrki niihin aikoihin vähentämään sahoihin kertynyttä riskikeskittymää ja 1980-1990 -lukujen vaihteessa ainakin 50 sahaa joutui lopettamaan toimintansa.

”Onneksi kävi sillä tavalla, että paikallinen SYP:n johtaja Kimmo Viljaharju oli kiinnostunut rahoittamaan yhtiötä. Yhteistyö alkoi siitä, että SYP antoi aika ison lainan, jonka kiinnityksenä oli yhtiön omistama asuintalo. KOP ei tästä pitänyt ja halusi yhtiön luototuksesta eroon. Tilanne ratkaistiin siten, että Kansallispankki luovutti vakuuksia sitä mukaa kun vanhoja lainoja maksettiin pois. Vakuuksia vastaan taas saatiin Yhdyspankista uutta luottoa.”

KOP:n yrityspuolen Kuopion päällikkö Jorma Saarela toivotti yhtiölle onnea, mutta epäili, miten yhtiölle mahtaa käydä. Myöhemmin sama mies totesi, että KOP oli tehnyt virhearvion Iisveden Metsän luotottamisesta luopuessaan.

”Väliin tuli hyviäkin vuosia ja päästiin investoimaan. Ratkaisevin asia oli se, että saatiin ostettua ensimmäinen veistosaha 1993. Muistan, että pankki antoi investointiin miljoonan markan rahoituksen 16 prosentin korolla. Siitä oikeastaan lähti hyvä kierre, kun päästiin investoimaan ja nostamaan tuotantoa. Siihen asti kaikki oli ollut pakko pitää hyvin pelkistettynä.”

Matti Virtasella oli aloittaessaan selvä näkemys, että sahan toimintaa oli pakko rationalisoida. Palkattua väkeä oli paljon suhteessa tuotannon määrään. Investointien myötä väkimäärä väheni, mutta ihmisten irtisanominen tuntui raskaalta.

”Työntekijät suhtautuivat hyvin positiivisesti. Jopa tuntui siltä, että työntekijät odottivat, että jotain pitäisi yrityksessä tapahtua.”

Eroon epäluuloista

Matti Virtanen arvelee, että häntä kohtaan oli selvästi epäluuloja hänen aloittaessaan Iisvedellä. Talvella 1989 sahaa seisotettiin heikon raaka-aine- ja markkinatilanteen vuoksi neljä viikkoa ja työntekijät protestoivat ulosmarssilla, mutta sen jälkeen ei ollut mitään ongelmia.

”Henki oli hyvä koko ajan ja työntekijät yrittivät parhaansa. Yrityksen kehittäminen olisi ollut paljon hitaampaa, jos olisi ollut hankalampaa työntekijöiden kanssa.” Puun ostoihin toimitusjohtajan vaihdos ei paljon vaikuttanut, sillä ostomiehet tekivät oman työnsä hyvin itsenäisesti. Kuukausikokoukissa toimitusjohtaja pääsi perille siitä, missä mennään.

”En sekaantunut puukauppoihin yksityisten metsänomistajien kanssa, koska en sitä hallinnut. Yhteistyön puuta toimittavien yritysten kanssa kyllä hoidin. Se puoli lisääntyi koko ajan, kun oman puun osuus väheni.”

Vuonna 1991 puolisen vuotta kestäneen puun myyntilakon Matti Virtanen ei huomannut vaikuttaneen millään tavoin yhtiön toimintaan. Tuotantomäärä oli silloin niin pieni, että tarvittavat tukit saatiin hyvin hankittua.

”Puun halvin hinta, mitä muistan, oli juuri ennen markan devalvaatiota. Muuan paikallinen urakoitsija myi tukkia 120 markan hinnalla kuutiometriltä. Myyjä sanoi, että se oli huonoin kauppa, mitä hän on tehnyt.”

Suhteet suuriin metsäfirmoihin olivat eniten ihmisistä kiinni. Enson kanssa yhteistyö sujui ehkä parhaiten. Metsäliiton kanssa kauppoja tehtiin paljon vähemmän. Metsäliiton piiripäällikkö kävi jossain vaiheessa ehdottamassa, että osuuskunta voisi hoitaa sahan puunhankinnan kokonaan. Se oli selvä tarjous, mutta ei siihen tarttumista edes harkittu.

”Jos kirveen kuvat tulee tukin päähän, se on kuoleman merkki.”, Matti Virtanen muistelee itsenäisten sahojen yleistä näkemystä.

Valtaushanke ajoi karille

Yrityksen nurkanvaltaus nousi julkisuuteen hyvin nopeasti Matti Virtasen aloitettua toimitusjohtajana.

”Ei mennyt varmaan kuukautta työn aloittamisesta, kun Mika Laitinen tuli toimitusjohtajan huoneeseen. Hän kertoi pankkiiriliike Siikavirta&Laitisen ostaneen yhtiön osake-enemmistön ja halusi tulla mukaan yhtiön hallintoon. Minä en tiennyt asiasta yhtään mitään. Sanoin, että asia ei ollut näin yksinkertaista. Helvi Hakkarainen taisi tietää jotain, kun hän tuli kysymään mitä tämä Laitinen halusi. Hän oli jyrkkänä, ettei varmasti oteta näitä poikia mukaan yhtiöön.”

”Sovin sitten tilintarkastaja Risto Mäkiön kanssa palaverin, miten asiassa pitäisi edetä. Yhtiön hallituksessa oli päätetty, ettei uutta omistajaa hyväksytä, mutta haluttiin kuitenkin neuvotella. Huhtisen Hannu lähti palaveriin mukaan. Tapaaminen oli järjestetty Kansallispankin konttoriin ja siellä olivat Mika Laitinen ja hänen äitinsä. Pankinjohtajaa ei paikalla ollut.”

Matti Virtanen kysyi, mistä pankkiiriliike aikoi saada rahat operaatioonsa. Mika Laitinen kertoi, että rahat otetaan yhtiön kassasta. Siihen aikaan oli muotia, että vallatun yhtiön pääomia käytettiin valtauksen maksamiseen.

Pankkiiriliikkeellä oli enimmillään hallussaan lähes kolmannes yhtiön osakkeista. Sillä olisi tehnyt vaikka mitä, jos olisi saanut osakkeet rekisteröityä.

”Pojat varmaan laskivat, että meillä ei ollut varaa lunastaa osakkeita. Meidän onni oli, että yhtiöön oli tullut vapaata omaa pääomaa.”

Rahatilanteen korjaamiseksi vuonna 1988 oli myyty yhtiön omaisuutta Iisvedeltä ja Pielavedeltä. Omavaraisuus oli edellisen kevään tilinpäätöksen jälkeen parantunut niin, että yhtiöllä oli riittävästi vapaata omaa pääomaa. Ensin laskettiin, että osakkeet pystytään lunastamaan. Osakkeen lunastusarvo oli verotusarvon mukainen reilu kymmenen markkaa.

”Valtausyrityksen jälkeinen yhtiökokous vähän jännitti, mutta ei siellä asiaa otettu edes puheeksi.”

Kun valtaajat huomasivat, että heitä ei hyväksytä yhtiön omistajiksi, he yrittivät myydä osakkeitaan muun muassa toimintaansa laajentavalle Kopran sahalle.

”Tapasin Keijo Kopran jälkeenpäin ja hän totesi, että enhän minä sellaista sahaa rupea ostamaan.”

Yhtiön pääomat olivat niukat osakkeiden lunastuksen jälkeen. Tilannetta korjaamaan järjestettiin seuraavana vuonna emissio, jolla saatiin rahaa suurin piirtein sen verran, mitä osakkeiden lunastamiseen oli tarvittu. Ensimmäisessä vaiheessa osakeanti ei mennyt ihan tavoitteiden mukaan, myöhempi markkinointi paikkakunnan yhteisöille tuotti jonkin verran lisää.

”Kiersin kaikki Sisä-Savon osuuspankit ja sain ne ilman palkkiota ottamaan tiskeilleen osakemerkintälistoja. Osakeanti onnistui niin pienellä mainostamisella ja pienillä resursseilla yllättävän hyvin.”

Veistosaha avain muutokseen

Iisveden Metsä oli 1990-luvun alussa tavallaan pattitilanteessa. Tuotantoa piti saada suuremmaksi ja kehäsahalla ei siihen pystytty. Väkeä oli töissä tuotantomäärään nähden liikaa. Pankit taas sanoivat, että emme saa rahoitusta, ellei ole omarahoitusosuutta.

”Yhtiöllä oli vähän sellainen nokka kiinni tervassa -tilanne. Pääomaa oli niukasti eikä hallituskaan ollut kovin innokas investoimaan. Asia ratkesi sen jälkeen, kun oli käyty retkellä Multian sahalla, jossa oli käytössä Raution veistosaha. Retken päätteeksi pidetyssä kokouksessa sanoin hallitukselle, että meidän käy huonosti, jos ei mitään tehdä. Hannu Huhtinen sanoi, että kai se uusi saha on hankittava ja niin asia päätettiin.”

Matti Virtanen oli etukäteen puhunut pankinjohtaja Kimmo Viljaharjun kanssa, että SYP:n rahoituksella saatiin saha ostettua ja koneet olivat panttina.

”Se on niin hyvä kone, että yhtään veistosahafirmaa ei ole mennyt konkurssiin”. Matti valisti hallitukselle. Veistosahan käyttösuhde on raamia heikompi, mutta tehokkuus ylivertainen.

Kun veistosaha oli ostettu, saatiin sahauksen volyymiä nostettua. Siinä vaiheessa viranomaisetkin alkoivat suhtautua paremmin ja saatiin edullisempaa rahoitusta edessä seuraavaksi olevaan lajittelulaitoksen investointiin.

Matti Virtasen periaate on aina ollut se, että prototyyppejä ei osteta vaan sellaisia laitteita, mitkä ovat jossain jo toiminnassa.

”Kombi oli liikevaihtoon suhteutettuna jättimäinen investointi, pirunmoinen riski. Minä katsoin, ettei ole mitään muuta mahdollisuutta päästä eteenpäin. Ilman suurta kertainvestointia se ei onnistu. Pankin ja TE-keskuksen avulla se saatiin onnistumaan.”

Vuonna 1996 keskeiset investoinnit oli saatu käyttöön ja tuottavuus kohosi merkittävästi. Työntekijöiden määrä saatiin vähenemään yli 70:stä 40:een ja tuotanto kasvoi samanaikaisesti kaksinkertaiseksi. Siinä tuli iso hyöty työn tuottavuudessa. Kombi lähti hyvin käyntiin, sillä konsepti oli hyvin koeteltu. Lekopa oli tehnyt niitä laitoksia Suomeen jo useampia.

”Kombilaitoksen valmistumisen jälkeen oltiin sahojen keskitasoa tekniikassa ja työn tuottavuudessa.”

Kuuseen keskittyminen kannatti

Iisvedellä sahattiin 1990-luvun loppupuolelle asti sekä mäntyä että kuusta. Puulajisuhteita muutettiin sahatavaran markkinatilanteen ja tukkien saatavuuden mukaan.

Kahden puulajin sahauksessa on Matti Virtasen mielestä huomattavia käytännön ongelmia. Tarvitaan paljon suurempi varasto sekä tukeille että sahatavaralle ja puulajin vaihdot aiheuttavat tuotantoon notkahduksia. Markkinoinnissakin työtä on enemmän, kun puulajeja on enemmän kuin yksi.

”Siihen aikaan, kun aloitettiin, mäntysahatavara oli paljon arvokkaampaa ja halutumpaa ja mäntytukit kalliimpia. Nyt tilanne on kääntynyt päinvastaiseksi.”

Metsäpuolen kannalta yhdestä puulajista luopumisessa on se hankaluus, että muualle myytävää tai vaihdettavaa puuta on paljon enemmän

”Me teimme Keiteleen kanssa aika paljon yhteistyötä: Iisvedelle otettiin pikkutukit ja Keitele otti ne isommat. Aika paljon ostettiin yhteisleimikoita. Yhteistyö toimi hyvin siihen asti, kunnes Ilkka Kylävainio hankki yritykselleen veistosahan.”

”Heidän etunsa mukaista ei ollut enää olla yhteistyössä sen jälkeen, kun he tarvitsivat jalostukseen kaikki puut. Yhteistyötä tehtiin muidenkin puun ostajien kanssa, välillä se sujui vähän nihkeästi, mutta kuitenkin”.

”Jälkeenpäin kun puusta on ollut niukkuutta, on tullut mieleen aloittaa männyn sahaus uudelleen, mutta siihen ei ole vielä ryhdytty. Minusta on ollut hyvä näin. Homma pysyy paljon helpommin käsissä.”

FLT:n kumppaniksi

Japanilaiset keksivät 1990-lvulla, että pohjoinen havupuu on hyvää rakennusmateriaalia. Alan yrittäjiä alkoi silloin kiertää Suomessa ja he perustivat uusia yrityksiä, muun muassa Misawan sahan Mikkeliin. Sisä-Savossa oltiin mukana alan kehityksessä. Puun jatkojalostusprojektia Suonenjoella vetänyt Antti Väyrynen tutustui teknologiaan ja toimiviin yrityksiin. Japanin matkansa jälkeen hän alkoi etsiä yhteistyökumppaneita liimapuupalkkien valmistukseen. Iisvedelle otettiin kontakti, mutta Matti Virtanen ei alkuun asiasta innostunut. Omien suurten investointien jälkeen Iisveden Metsällä ei ollut varojakaan yhteisyhtiöön sijoitettavaksi.

Hyvää ideaa ei kuitenkaan haluttu haudata. Väyrynen piti kiinni hankkeesta ja rahoitusmahdollisuuksia tutkittiin tarkemmin. Jatkoselvittelyt johtivat siihen, että Suonenjoen kaupunki osti yhtiöltä vanhan lautatarhan tontin, josta saatu raha sijoitettiin palkkitehtaaseen pääomaksi. Antti Väyrynen hankki muun rahoituksen ja mukaan tulivat suomalaistahojen lisäksi myös japanilaiset.

”Alku oli palkkituotannossa aika hankalaa. Uuden yhtiön ei ollut helppo saada kauppoja, mutta sinnikäs yrittäminen palkittiin. FLT on pidemmän päälle osannut hoitaa asiansa ja saanut maineen luotettavana toimittajana.”

Palkkitehdas osti pitkään lähes puolet Iisveden Metsän sahatavaratuotannosta. Tilanne muuttui vasta vuoden 2006 jälkeen, kun Iisalmen Sahat-yhtiö päätyi FLT:n henkilöomistajien haltuun.

”Oli varmaan jo alun perin Antti Väyrysen ajatus, että hänen pitää saada sahaus omiin käsiin. Hän tarjosi Iisveden Metsällekin tiiviimpää yhteistyötä, mutta tarjosi sahan osakkeista niin vähän, että siihen ei voitu suostua.”

Syrjähyppy koivun sahaukseen

1980-luvun lopulla hankittu koivusaha ei Matti Virtasen mielestä ollut paras mahdollinen investointi. Konkurssipesältä ostettu sahalaitos oli halpa, mutta teknisesti se oli rapakunnossa. Syrjässä Vierulla oleva pikku toimipiste olisi lisäksi tarvinnut omaa johtoa.

”Koivusahatavaran kauppa olisi ollut ihan hyvää kauppaa, mutta se olisi vaatinut enemmän panostusta. Sahalla olisi pitänyt olla oma vetäjä, tuollaisena se ei Iisveden Metsän hallussa toiminut. Saha myytiin uusille yrittäjille, jotka pyörittivät sitä muutaman vuoden.”

Raaka-aineen oston merkitys on koivun sahauksessa vielä suurempi kuin havupuulla. Sivutuotekaupassa on aina riittänyt vauhtia ja vaarallisia tilanteita. Kolme suurinta metsäyhtiötä sopivat pitkään keskenään, kuka kenenkin sahan hakkeet ostaa ja millä hinnalla. Iisveden Metsä teki paljon kauppaa Myllykosken kanssa hyvien henkilösuhteiden ansiosta.

”Purun menekki oli pitkään hankalaa, kun Saastamoisen lastulevytehdas oli lopetettu. Tällä hetkellä tilanne on ihan toinen. Nyt on pidettävä huoli, että kauppaa käydään sopivasti kaikkien kanssa.”

”Olin kyllä tyytyväinen aikaani Iisvedellä. Sain aikaan sen mitä ajattelin ja mihin pyrin. Toisaalta mukana oli onneakin, kun välillä tuli muutamia hyviä vuosia. Alku oli hyvin takkuista ja suhdannekuoppia oli, mutta loppua kohti tilanne parani ja oli kolmen-neljänkin vuoden hyviä jaksoja.”

Matti Virtanen korostaa sahan henkilökunnan merkitystä.

”Ei kukaan yksin saa mitään aikaiseksi, koko väki tekee tuloksen, ei se missään mielessä ole yhden miehen show.”

Sahateollisuuden tulevaisuuden Matti Virtanen näkee positiivvisena. Puurakentamisen arvostus on noussut ja puu luonnonmukaisena raaka-aineena kiinnostaa. Lisäksi tätä kirjoitettaessa yhä käynnissä ollut Ukrainan sota lisää ainakin kymmeneksi vuodeksi rakennustarvetta Euroopassa. Uhkiakin on, osa sellaisia mistä ei ennen puhuttu.

”Täällä Pohjolassa ajatellaan vähän liian sinisilmäisesti metsien suojelusta. Me teemme Suomessa kaiken hyvin tunnollisesti, mutta sillä ei maailman pelastamisen kannalta ole paljon merkitystä. Meidän pitäisi saada vietyä teknologiaa kehittyviin maihin, joka auttaisi näiden ongelmissa.

Siirryttyään eläkkeelle toimitusjohtajan tehtävästä Matti Virtanen on toiminut yhtiön hallintoneuvostossa, vuodesta 2008 lähtien sen puheenjohtajana.

2000-luvulla investoitiin tuottavasti

Maltillinen kasvu tavoitteena

kannattava kasvu on ollut Iisveden Metsän toiminnan ohjenuora erityisesti viimeisten vuosikymmenien aikana. Matti Virtasen aloittamaa investointiuraa on jatkanut vuodesta 2006 lähtien toimitusjohtajana Tommy Lindström. Metsäntuottajien palveluksessa sahatavarakaupan osaajaksi kouliintunut nuori metsänhoitaja sai heti uuden uransa alussa selvitettäväkseen sotkuiseksi muuttuneen yhteistyövyyhdin.

Mahdollisuudet kasvun vaatimiin investointeihin olivat Iisvedellä niukat, kunnes koitti ero naapuritontilla toimivasta palkkiyhtiöstä. Finland Laminated Timber -yhtiön vähemmistöosuuden kauppa vapautti pääomaa seuraavaan teknologialoikkaan. Ero palkkiyhtiöstä ei ollut Iisveden Metsän tavoite, mutta yhteistyö FLT:n kanssa muuttui liian vaikeaksi.

Ero palkkitehtaasta vaati tehostamaan asiakashankintaa, sillä naapuritontilla oli jalostettu useana vuonna noin puolet Iisveden Metsän tuotannosta. Yhteistyön päättymisen jälkeen ensimmäisenä toimenpiteenä oli uusien kuivaamoiden rakentaminen. Vanha yhteistyökumppani osti raaka-aineensa sahatuoreena, joten uudessa tilanteessa tarvittiin nopeasti lisää kuivaamokapasiteettia.

Yrityskoon kasvu ja uusien markkinoiden avaaminen ovat merkinneet sitä, että vaatimukset teknologisen kehityksen mukana pysymisestä ovat vahvistuneet tämän vuosituhannen alkuvuosina. Asiakkaiden toiveet ovat entistä yksilöllisempiä ja toiminnan marginaalit pienempiä.

Euroopan sahatavaramarkkinoille oli 2000-luvun alkupuoliskolla tunnusomaista sahatavaran ylitarjonta, mikä näkyi myös Suomen sahatavaraviennissä. Sahatavaran kulutuksen kasvu Länsi-Euroopassa ja Japanissa oli maltillista. Suomessa ja muualla Euroopassa sahateollisuuden perustuotteiden reaalihintataso laski pitkään.

Metsänomistajien omalle sahalle asettamat tavoitteet ovat tälläkin vuosituhannella toteutuneet hyvin. Sisä-Savossa on jo pitkään maksettu keskimääräistä korkeampia hintoja kuusitukista, joka on Iisveden Metsän ainoa raaka-aine 2000-luvun alusta lähtien. Tärkein hintatasoon vaikuttava tekijä on voimakas kilpailu puusta. Järeää kuusta ostaa alueella vakituisesti toistakymmentä yritystä. Tukkien hinta on noususuhdanteessa usein kohonnut sahatavaran hintaa nopeammin ja laskusuhdanteessa pysytellyt kannattavuuden näkökulmasta liian korkeana.

Sahatavaran tuotanto on koko maassa vähitellen keskittynyt yhä suurempiin ja tehokkaampiin yksiköihin. Kokonaisuudessaan sahateollisuuden yritysten, toimipaikkojen ja henkilöstön lukumäärä on laskenut 2000-luvulla. Tuotantomäärät eivät kuitenkaan ole vähentyneet samaan tahtiin. Sahatavaramarkkinoiden toimivuus on ollut merkittävin tuotannon rajoite.

Ison asiakkaan riski

Täyteen tuotantovauhtiin päästyään Oy Finland Laminated Timberistä tuli yhä tärkeämpi Iisveden Metsän yhteistyökumppani. Mittava osa sahatavarasta myytiin naapurille heidän antamillaan mitoilla ja dimensioilla tiukasti neuvoteltuun hintaan. Läheisen kumppanin myötä sahalta vaadittiin yhä suurempaa tehokkuutta. Toisaalta ei ollut tarvetta investoida uusiin kuivaamoihin, joita tuotannon kasvu muuten olisi edellyttänyt. Kuivaamattoman sahatavaran markkinat olivat kuitenkin niin rajalliset, että riippuvuus naapuritontin yhteistyökumppanista nähtiin selväksi riskiksi.

Vähemmistöosakkaana Iisveden Metsä sai osinkoina ja tonttivuokrana osansa FLT:n menestyksestä. Palkkitehtaan ostaman sahatavaran hinnat oli kuitenkin niin tiukoiksi neuvoteltu, että sahaustoiminnan tulokset jäivät heikoiksi. Iisveden Metsän vuosittaisen tuloksen muodostumisessa ratkaisevan tärkeitä olivat palkkiyhtiöstä saadut pääomatulot.

Iisveden Metsän sahausmäärät kasvoivat hyvää vauhtia 1990-luvun lopulta lähtien, kun kombilaitoksen toiminta saatiin nivellettyä täysimääräisesti tuotantoon. Vuonna 2000 vuosituotanto ylitti 60000 kuutiometriä ja vuonna 2002 jo 80000 kuutiometriä. FLT:n raaka-ainetarpeen kasvaessa ryhdyttiin suunnittelemaan uuden kuorimon ja tehokkaamman sahakoneen hankintaa.

Tuloksellisesti heikoiksi jääneet vuodet heikensivät kuitenkin investointimahdollisuuksia. Vuonna 2001 tilanne kiristyi kohonneen tukkien hinnan ja samaan aikaan laskeneiden sahatavarahintojen takia. Tilinpäätöksessä piti poikkeuksellisesti näyttää tappiota reilut 700000 markkaa (1176000 euroa muunnettuna vuoden 2022 tasoon).

Sahayhtiön hallitus pohti yhteistyön tiivistämistä FLT:n kanssa, mistä arveltiin olevan hyötyä uuden tuotantolinjan rahoituksessa. Omistuksellinen yhteistyökin nähtiin mahdollisena. Suunnitelmat kariutuivat lopulta siihen, että FLT:n ja Iisveden Metsän johdon välillä oli huomattava erimielisyys yritysten arvosta.

Vuonna 2003 Iisveden Metsä teki uuden tuotantoennätyksen 86900 kuutiometriä. Huomattava osa tuotannosta myytiin naapuritehtaan käyttöön kuivaamattomana. Investointitarvetta olisi ollut monessa kohdin, mutta niukan pääoman vuoksi suunnitelmissa päätettiin edetä pienin askelin.

Paperiteollisuuden pitkän lakon vuoksi sahausta jouduttiin vuonna 2005 supistamaan jo ennen kesäseisokkia. Hakevuori sahan pihalla kasvoi vauhdikkaasti, kun sitä ei saatu myytyä eteenpäin sellutehtaille.

Metsän pinta-alaverotuksen päättyminen vuoden 2005 lopulla toi reippaasti puuta tarjolle kohtuulliseen hintaan. Sen jälkeen puumarkkinatilanne muuttui kuin veitsellä leikaten, myyntiverotukseen siirtyneillä metsänomistajilla ei ollut intoa lähteä kaupoille ennen kuin hintataso oli asettunut uuteen normaaliin. Väliaikaisesti koettu niukkuus tukeista vähensi tuotantomäärää.

Uusi uhka Iisalmesta

Vuoden 2006 alussa tapahtui Iisveden Metsän kannalta merkittävä yrityskauppa, kun Petri Hämäläinen, Masafumi Morikawa ja Antti Väyrynen hankkivat Aminoffin suvulta Peltosalmella sijaitsevan Iisalmen Sahat-yhtiön. FLT aloitti saman tien raaka-aineen ostot Iisalmen sahalta ja vähensi merkittävästi kauppoja Iisveden Metsältä. Yhteistyökumppanin vaatimukset muuttuvat entistä tiukemmiksi ja sahalta tingittiin alennuksia jo valmiiksi tiukoiksi neuvoteltuihin hintoihin.

Kovin hankalaksi muuttuneen FLT-yhteistyön vuoksi Iisveden Metsällä ei ollut vaikea päättää ensimmäistä investointikohdetta. Kuivaamokapasiteettia lähdettiin nopeasti rakentamaan lisää. Ripeästi pystytetyt kaksi uutta kuivauskamaria eivät vielä kokonaan korjanneet puutetta, mutta ne olivat alku sille, että sahatavaraa voitiin myydä enemmän uusille asiakkaille.

Tommy Lindström valittiin yhtiön toimitusjohtajaksi vuoden 2006 kesäkuun alussa. Puolisen vuotta hän sai tutustua uuteen tehtävään ja yhteistyökumppaneihin, kunnes naapuriyrityksen henkilöomistajat asettivat uusia ehtoja yhteistyön jatkamiselle. Finland Laminated Timberin yhtiökokoukset keväällä 2007 olivat ratkaisevia. Iisveden Metsä vähemmistöosakkaana jäi statistiksi, kun pääomistajat luovuttivat palkkitehtaan liiketoiminnan perustamalleen uudelle yritykselle.

Väyrynen ja Morikawa halusivat lunastaa Iisveden Metsän omistusosuudet palkkiyhtiöstä itselleen. Kauppahinnasta ei kuitenkaan päästy neuvottelemalla yksimielisyyteen. Omistuskiista FLT:stä päättyi sitten vasta vuonna 2008, kun ulkopuolisten asiantuntijoiden avulla löydettiin kompromissi. Saatu maksu käytettiin lainojen takaisinmaksuun ja uuden (käytetyn) sahakoneen hankintaan.

Kesken naapuririidan lähdettiin sahalla investoimaan tuotannon kapeikkojen korjaamiseen. Sahalle hankittiin Valon Koneen kuorimo ja tehtiin esisopimus uuden sahalinjan hankinnasta, vaikka sahatavaramarkkinat romahtivat. Markkinat olivat kuorimoinvestoinnin aikaan niin heikot, että tuotantoa seisotettiin ja sahan omaa työväkeä käytettiin uuden kuorimon rakennustöihin.

Sahateollisuus teki kautta linjan huonoja tuloksia vuodelta 2008. Iisvedellä vuoden tulos muodostui reilusti positiiviseksi saatujen myyntituottojen ansiosta

.

Omistus tiivistyy

Yhdysvalloista liikkeelle lähtenyt rahoituskriisi alkoi tuntua yrityksissä vuoden 2008 syksystä lähtien. Kaikkien luottojen saatavuus heikkeni ja lainarahan hinnat kohosivat. Tässä tilanteessa oli vahvasta omavaraisuudesta merkittävä etu.

Vuoden 2009 keväällä saatiin Iisvedelle hankittu tehokkaampi veistosaha toimintaan. Nyt voitiin sahata entistä järeämpää puuta ja tukkien käyttösuhde parani merkittävästi. Tuotannon pullonkaulat siirtyivät muihin kohteisiin, eniten sahausmäärien kasvattamista rajoitti tässä vaiheessa kombilaitoksen kapasiteetti.

Suonenjoen kaupunki oli 1980-luvulta lähtien ollut yksi yhtiön suurimpia osakkeenomistajia. Yhtiön vähemmistöomistusta ei kuitenkaan pidetty kaupungin toimintojen kannalta järkevänä, joten Iisveden Metsä sai lunastaa kaupungin hallussa olleet osakkeet (9036 kpl). Näistä osa jäi yhtiön haltuun, osa myytiin yhtiön avainhenkilöille järjestetyssä suunnatussa annissa.

Vähän tämän jälkeen tulivat myyntiin Karttulan kunnan hallussa olleet yhtiön osakkeet. Karttulassa tehtiin erilainen päätös kuin Suonenjoella. Kunnan järjestämään osakemyyntiin saivat tarjouksia tehdä kunnassa asuvat yhtiön vanhat omistajat.

”Tässä virmassa käytetään mies aika tarkkaan”, totesi H. Tapio Sivonen tultuaan vielä liki 80-vuotiaana valituksi jatkamaan hallintoneuvoston jäsenenä vuonna 2007. Lausuma pitää paikkansa; pitkään ovat hallinnossa palvelleet useat hallinnon jäsenet. Mittavimmat urat ovat tähän mennessä tehneet Emil Vehviläinen, joka vaikutti hallintoneuvoston puheenjohtajana yli 40 vuotta ja Pekka Nuutinen, jonka jäsenyys hallintoneuvostossa alkoi 1926 ja päättyi vuonna 1977, Markus Korhonen aloitti hallintoneuvoston jäsenenä vuonna 1965 ja lopetti johtokunnan jäsenenä vuonna 2003.

tuotantoennätyksiä ja tulosvuosia

Uuteen kokoluokkaan

”sahan tekniikka ei ole tuotannon pullonkaula”, Matti Virtanen arvioi 2000-luvun alkuvuosina. Tuotantoa rajoitti hänen mielestään eniten raaka-aineen saatavuus. Iisveden ensimmäinen veistosaha pystyi jalostamaan sahatavaraksi vain alle 23 senttisiä kuusipöllejä, joten huomattava osa ostetusta puusta piti vaihtaa muiden yritysten kanssa. Omasta hankinnasta saatiin vain noin 20 prosenttia sahan raaka-ainetarpeesta.

Puun riittävyys oli kriittinen tekijä lähes joka vuosi. Tukkivarastot hupenivat erityisesti kesän korvalla hyvin pieniksi, vähimmillään lajiteltuja tukkeja oli pihassa vain muutaman päivän sahaukseen. Työaikoja ja vapaapäiviä järjestelemällä voitiin pidemmät seisokit välttää. Kuusitukkien huvetessa otettiin hallituksessa useammankin kerran pohdintaan männyn sahaus, missään vaiheessa tähän ei kuitenkaan ole 2000-luvulla ryhdytty.

Iisveden Metsä sai nuoren toimitusjohtajan, kun Metsäntuottajissa sahatavaran myynnissä toiminut Tommy Lindström valittiin toimitusjohtajaksi keväällä 2006. Lindström kaipasi uusia haasteita ja toimitusjohtajan tehtävässä Iisvedellä hän uskoi saavansa oman käden jäljen näkyviin. Tommy lupasi valintahaastattelussa sitoutua yhtiöön niin pitkäksi aikaa kuin haasteita riittää.

Uusi toimitusjohtaja uskoi, että vallankumousta ei Iisvedellä tarvitsisi tehdä, Matti Virtasen työn jatkaminen sopisi hyvin. Mitattavaksi tavoitteeksi otettiin tuotannon maltillinen kasvattaminen, joka vaati jälleen uutta askelta teknologian kehityksessä.

Iisveden Metsä 2010 -projektissa määriteltiin yhtiön keskeiset investointikohteet lähitulevaisuudessa. Projektiin kirjattiin uudistamisen tarpeessa olevat laitoksen osat erityisesti rahoittajia varten. Tavoitteena oli muun muassa mahdollistaa oman organisaation hankkimien tukkien tehokkaampi käyttö. Laajentamalla raaka-ainepohjaa ja tuotepalettia yhtiö arvioi voivansa vaurastuttaa seutukuntaa.

Valtio-omisteinen Finnvera suhtautui 2000-luvun alussa kovin vaihtelevasti mekaanisen metsäteollisuuden investointeihin Pohjois-Savossa. Tavoitteena heillä oli laajentaa alueen yrityskirjoa. Pääosa tarvittavasta pääomasta oli sen takia saatava sahalle omarahoituksena ja pankkien avustuksella.

Irtautuminen Oy Finland Laminated Timber -yhtiön omistusosuudesta antoi tarvittavan pääomaruiskeen Iisveden Metsän tärkeimmille investointihankkeille. Vuonna 2009 tehdyn sopimuksen myötä saatu korvaus riitti hyvin kuorimon ja tehokkaamman veistosahan hankintaan. Molemmat olivat tehdaskunnostettuja ja käyttöikää piti olla reilusti jäljellä.

Investointitarve ei rajoittunut näihin kahteen keskeiseen tuotantoketjun osaan. Tarvittiin uusi muuntamo, parannuksia kombilaitokseen, lisää kuivaamokapasiteettia ja kasvavan tuotannon tarpeisiin myös uusi lämpölaitos. Jakson alkuvaiheessa uudistettiin tasaamo ja siirryttiin kameralajitteluun, jotka olivat merkittäviä parannuksia. Yhteensä investointien määrä vuosina 2009-2012 arvioitiin etukäteen 7,3 miljoonaksi euroksi.

Investointiohjelma toteutui vaiheittain ja huomattavasti alkuperäistä suunnitelmaa hitaammin. Kuten tavallista myös kustannukset kohosivat selvästi alun perin aiottua korkeammiksi. Toiminta joka tapauksessa tehostui huomattavasti ja vuotuiset sahausmäärät kasvoivat. Vuodesta 2012 lähtien tehtiin joka vuosi uusia tuotantoennätyksiä ja 100000 kuutiometrin raja rikottiin vuonna 2016.

Ennen uusien kuivaamoiden valmistumista käynnistettiin yhteistyö kuivauksessa Anaika Wood Ltd Oy:n kanssa. Myöhemmin sekä sahaustoimintaa että liimapalkkien valmistamista harjoittanut Anaika ehdotti tiiviimpää yhteistyötä, osakkuuskin olisi voinut tulla kyseeseen. Anaikan pääomistajia olivat rahastot, joiden ehdot yhteistyölle eivät kuitenkaan Iisvedellä miellyttäneet.

Sahatavaraa kuivattiin Iisalmessa vaihtelevia määriä. Vuokrakuivaus päättyi oman kapasiteetin kasvaessa. Siihen mennessä Anaikan mahdollisuudet ottaa vastaan kuivattavaa tavaraa ulkopuolelta olivat myös supistuneet.

Kasvua pullonkauloja poistamalla

Osakeyhtiölain muuttumisen jälkeen oli aika päivittää säännöksiltään vanhentunut yhtiöjärjestys. Lain mukaan hallintoneuvostosta olisi voitu luopua, mutta Iisveden Metsässä sitä ei pidetty tarkoituksenmukaisena. Yhtiö säilytti myös osakkeiden lunastusoikeuden, jotta mahdolliset valtausyritykset voitaisiin torjua tehokkaasti. Uusi yhtiöjärjestys tuli voimaan vuonna 2012.

Metsä Groupin jättimäisen sellutehtaan valmistuminen Äänekoskelle syksyllä 2017 ja Stora Enson Varkauteen tekemät investoinnit muuttivat puumarkkinoita laajalla alueella. Iisveden Metsä solmi pitkäaikaiset puun hankintasopimukset sekä Metsäliiton että Stora Enson kanssa. Näiden perusteella vahvistui usko, että raaka-aineen niukkuudesta siirrytään hyvään puun saatavuuteen. Samaan aikaan näkymät sivutuotteiden markkinoilla paranivat.

Kun puuta ei enää pidetty toimintaa rajoittavana tekijänä, uskallettiin jälleen investoida tuotannon kasvattamiseen. Seuraavalle viisivuotiskaudelle arvioitiin tarvittavan yli 10 miljoonan euron panostukset, kun edellisten 7 vuoden aikana tuotannon kehittämiseen oli investoitu noin 9 miljoonaa euroa. Perusteknologia oli kunnossa, mutta tuotannon kasvattaminen vaati uusia panostuksia.

Lisääntynyt tuotanto oli myyty valtaosin ulkomaille, joten viennin osuus oli noussut 85 prosenttiin tuotannosta. Sahatavaraa toimitettiin vuonna 2015 yhteensä 21 eri maahan. Asiakkaiden lukumäärä ja tuotevalikoima kasvoivat tuntuvasti. Samaan aikaan eräkoot pienentyivät ja asiakkaiden laatuvaatimukset kiristyivät. Yhtiön johto näki, että tässä tilanteessa oli syytä lisätä tuotannon määrää, tehokkuutta, joustavuutta ja laatua.

Tarvittavista investoinneista merkittävin oli uusi lajittelulaitos, jonka valmistuminen poisti keskeisen tuotantoa rajoittavan työvaiheen. Sahausta ei olisi voitu kasvattaa, ennen kun aikanaan noin 50000 kuutiometrin tuotantoa varten suunniteltu kombilaitos sai rinnalleen nykyaikaisen toisen lajittelulinjan. Reilut 100000 kuutiometriä kombista saatiin menemään läpi työvuoroja järjestelemällä ja osin lauantaityönä, mutta sahausmäärä kasvoi vielä tästä. Uudistetun lajittelun jälkeen vuosituotanto kohosi yli 140000 kuutiometriin vuonna 2021.

Sopimukset suurten puun toimittajien kanssa eivät lopulta tuottaneet niin hyvin raaka-ainetta kuin tarvittiin. Syyskuussa 2020 piti sahaa seisottaa viikon verran, kun raaka-ainetta ei ollut riittävästi käytettävissä. Tässä vaiheessa oli aika vahvistaa omaa puun hankintaa palkkaamalla lisää toimihenkilöitä ja laajentamalla hankinta-aluetta. Nyt on päästy tilanteeseen, jossa tuotannon reippaasta kasvusta huolimatta noin 40 prosenttia raaka-aineesta saadaan oman metsäosaston hankkimana.

Muutos on jatkuvaa

Sahatavaran markkinatilanne on vaihdellut viime vuosina voimakkaasti ja nopealla tahdilla. Keski-Euroopan metsätuhot toivat sahatavaramarkkinoille vahvan ylitarjontatilanteen, joka alensi hintatasoa ja heikensi kysyntää 2010-luvulla. Kyseessä oli suomalaissahojen kannalta ohimenevä ilmiö, sillä tuholaisten pilaaman keskieurooppalaisen puun laatu heikkeni nopeasti. Korkealaatuisille suomalaisille sahatuotteille kysyntää riitti paremmin.

Kotimaassa metsätuhojen pelko ja odotukset metsätalouden harjoittamiseen kohdistuvista rajoituksista ovat lisänneet puun tarjontaa. Paras puukauppaa virkistävä tekijä on kuitenkin ollut hyvä hintataso, josta metsänomistajat ovat viime vuosina saaneet nauttia.

Iisveden Metsä oli pitkään jäsenenä Suomen Metsäteollisuuden Keskusliitossa ja Suomen Sahanomistajayhdistyksessä. Sahan toimitusjohtaja kuului usein myös keskusliiton hallitukseen ja sen työvaliokuntaan. Vähitellen kävi selväksi, että keskusliitto ja sen seuraaja Metsäteollisuus ry eivät sahan kannalta tarjonneet riittävästi vastinetta vuotuisille jäsenmaksuille. Vuonna 2015 Iisveden Metsä liittyikin Sahateollisuus ry:n jäseneksi. Uusi järjestö tarjosi apua sahatavaran menekinedistämiseen ja ajantasaista tilastotietoa koko alan kehityksestä.

Työmarkkinoiden muutokset ovat tuoneet sahayrityksille paikallisen sopimisen takia uutta päänvaivaa. Mekaanisessa metsäteollisuudessa siirryttiin yrityskohtaisiin työehtosopimuksiin, mikä ei sujunut ihan kitkatta. Teollisuusliitto antoi painetta neuvotteluihin sahoille kohdistetulla lakolla talvella 2022, Iisvedellä tuotanto jatkui keskeytyksettä työtaistelusta huolimatta.

Suomen sahateollisuuden keskeisiä kilpailutekijöitä ovat tälläkin vuosituhannella raaka-aineen hyvä laatu, alan osaaminen sekä tehokas tuotanto. Tekniikan kehitys on sahoilla ollut nopeaa, on tullut konenäköä ja röntgenit. Työkalut esimerkiksi huipputarkkaan mittaamiseen ja laadun seurantaan ovat olemassa, mutta kaikkia ei vielä pystytä ihan täysin hyödyntämään. Selviä parannuksia on jo havaittu, esimerkiksi lumivähennyksestä ei röntgenin käyttöönoton jälkeen enää tarvitse kinata.

2020-luvun alkuvuosien sahatavaran markkinatilanne on ollut poikkeuksellinen. Vahvaa kysyntää ja hyviä hintoja saatiin nauttia alan historiaan verrattuna huomattavan pitkään. Iisveden Metsäkin teki vuosilta 2021 ja 2022 historiansa parhaat tulokset. Vuonna 2023 oli edessä markkinoiden romahdus: kysyntä supistui merkittävästi ja hinnoista suli jopa kolmannes.

Ilmastonmuutos on uhka

Suomen sahateollisuuden keskeisinä tulevaisuuden muutostekijöinä voidaan pitää ilmastonmuutosta, alan yritysrakenteessa tapahtuvaa kehitystä ja kilpailijamaiden toimintaa.

On varsin todennäköistä, että ilmastonmuutos lisää lyhyellä aikavälillä kuusitukin tarjontaa. Merkkejä hyönteistuhoriskin kasvusta on jo viime vuosina nähty Sisä-Savossa. Muun muassa kirjanpainajan pelko on alkanut vauhdittaa vanhojen kuusikoiden hakkuita.

Ulkomaiset alalla toimivat yritykset ovat viime vuosina hankkineet omistukseensa useita isoja suomalaisia sahoja. Tämä kehitys tulee todennäköisesti jatkumaan, koska ostajia kiinnostaa suomalaisen puun laatu ja maamme edelleen runsaat hakkuumahdollisuudet. Ulkomaisen yrittäjän on pakko maksaa puusta hyvin, muuten se ei saa jalansijaa. Tällä on vaikutuksensa tulevaisuuden puun hankintaan.

Viimeiset kolme vuotta tilanne sahatavaramarkkinoilla on ollut epävakaa sekä koronan että Ukrainassa käytävän sodan vuoksi. Koronaa ei enää pelätä, mutta sodasta selviämiseen ja sen vaikutuksista toipumiseen kuluu joka tapauksessa vuosia. Aikanaan alkavan jälleenrakennuksen odotetaan lisäävän sahatavaran kysyntää, mutta aikataulua on mahdoton arvioida.

tommy lindströmin teesi

Jatkuva parantaminen yrityksen elinehto

lähtö osakkaaksi naapuritontille perustettavaan liimapalkkitehtaaseen ja reilun kymmenen vuoden kuluttua toteutunut irtautuminen Oy Finland Laminated Timber-yhtiöstä ovat toimitusjohtaja Tommy Lindströmin mukaan merkittävimpiä käännekohtia yhtiön nykyhistoriassa.

Yhteistyö palkkitehtaan kanssa pakotti omaksumaan asiakaslähtöisen toimintatavan ja määrämittaisen sahatavaran tuotannon metsästä saakka. Tämä on ollut yrityksen toiminnassa keskeinen muutos ja se kantaa tähän päivään asti. Määrämittaisen sahatavaran tuotanto on Suomessa pääasiassa pienten yritysten toimintamalli. Iisveden Metsä on pystynyt jatkamaan tätä linjaa tuotannon voimakkaasta kasvusta huolimatta.

Irtautuminen FLT:stä oli kaikkine vaiheineen raskas ponnistus, joka kesti reilun vuoden päivät. Lopputuloksena Iisveden Metsä sai vahvan taloudellisen sysäyksen tuotantoteknologian kehittämiseen. Parantunut omavaraisuus on auttanut investointihankkeiden rahoituksessa viime vuosiin asti.

Ennen Iisveden Metsän toimitusjohtajan tehtävään tarttumistaan Tommy Lindström oli ollut seitsemän vuotta Metsäntuottajilla myyntiassistenttina ja lopulta myyntipäällikkönä. Vuosien mittaan vahvistui ajatus, että niissä tehtävissä ei halua olla loppuelämää

” Iisveden Metsä oli tuttu firma, koska olin hoitanut Iisveden myyntejä muun muassa Italiaan ja Keski-Eurooppaan ja käynyt sahalla joitakin kertoja. Perusajatus oli olemassa, mitä täällä tehdään ja miten homma toimii. Tiesin myös, että yrityksen taloudellinen tilanne oli silloinkin toimialalla keskimääräistä parempi. Se antoi uskallusta hakea”.

”Nähdäkseni yritys oli keskimääräistä paremmassa kunnossa, kun aloitin. Konsepti oli selkeä ja yhtiö teki pientä tulosta silloinkin, kun muut tekivät tappiota. Aika moni saha oli niihin aikoihin suurissa vaikeuksissa. Muutama tuttuni oli sitä mieltä, että olin hyvinkin rohkea, kun tulin tänne. Se oli yleinen näkemys yksityisen sahateollisuuden ongelmista siihen aikaan.”

Valmiita kehittämissuunnitelmia tai suuria visioita Tommy Lindströmillä ei kertomansa mukaan ollut Iisvedelle tullessa. Asiat lähtivät kehittymään omalla painollaan ja tärkein kehittymissysäys tuli naapurin palkkitehtaan puolelta. Alku oli ihan hyvä tutustumisen kannalta, kun Tommy ja Matti Virtanen saattoivat yhdessä käydä asioita läpi muutaman kuukauden.

Vanha kaarti hoiti tuotannon

Sahaus FLT:lle sujui Tommy Lindströmin aloittaessa omalla painollaan. Antti Väyrynen luovutti joka perjantai listan, jossa oli lueteltu palkkitehtaan seuraavan viikon raaka-ainetarpeet. Parhaimmillaan kolme päivää viikosta sahattiin liimapalkkien raaka-ainetta ja kaksi päivää muille markkinoille. Sydäntavarasta selvästi yli puolet myytiin FLT:lle. Tilanne muuttui, kun palkkitehtaalle alettiin saada enemmän raaka-ainetta Iisalmen sahoilta.

Sahan tuotanto ei aluksi pyörinyt täydellä kapasiteetilla, sillä vuosina 2006-2007 kärsittiin ankaraa puupulaa. Hallinnossa pohdittiin vakavasti männynkin sahausta, se vaihtoehto jätettiin kuitenkin pois liian työläänä.

Työväkeä sahalla oli vähemmän kuin nykyään ja se oli huomattavasti keski-iältään vanhempaa. Toiminta kulminoitui selvästi Veijo Bomaniin, Jarmo Nikupeteriin ja Ari Väätäiseen. Nämä kolme pitivät putiikkia pystyssä ja varsinkin Veijon ote oli Tommyn mielestä hyvin patriarkaalinen.

”Linjalta minulle päin ei kuulunut juuri mitään. Organisaatio oli hierarkkinen, vaikka porukka olikin pieni. Työtä tehtiin vanhalla otteella: sahalle tultiin tekemään töitä ja sitten lähdettiin kotiin. Siinä mielessä paljon on muuttunut. Sukupolvi on vaihtunut täysin ja ihmisten työpaikkaan kohdistuvat odotukset ovat erilaiset kuin silloin.”

Henki sahalla oli Tommy Lindströmin mielestä sillä tavalla hyvä, että esimerkiksi erilaiset poliittiset ryhmät eivät tapelleet keskenään. Kenelläkään ei ollut näyttämisen halua eikä tarvetta. Iisvedellä tehtiin firman eteen töitä eikä ay-liike aiheuttanut ongelmia.

Henkilökunnan reaktiot toimitusjohtajan vaihdokseen olivat maltilliset. Muuan vanhempi työntekijä oli epäillyt, mitä siitä seuraa, kun tuollainen räkänokka tulee tänne johtajaksi. Mielipiteet muuttuivat, kun päästiin paremmin tutustumaan. ”En ole havainnut, että vastaanotto olisi ollut millään tavalla nuiva. En osannut enkä halunnut ruveta millään tavalla päsmäröimään. Muutosvastarintaa ei tarvinnut siitä syystä kokea.”

Metsänomistajat arvostavat

Tommy Lindström uskoo, että yhtiöllä on metsänomistajien keskuudessa hyvä maine. Ongelmana on ollut heikko tunnettuus, mutta sen korjaamiseksi on tehty viime vuosina kovasti työtä.

”On kohtuullisesti panostettu siihen, että tehdään itseämme näkyväksi. Kaikki nämä Piimäpostit ja instagram-päivitykset on tehty erityisesti paikallisia metsänomistajia varten. Tarkoitus on, että he huomaavat meidän olevan olemassa ja meillä on tarina, jota on hyvä kertoa. Kannattaa myydä kuusipuu meille eikä kasvottomalle pörssiyritykselle.”

Nordea on ollut pääpankki jo pitkään, Finnvera on ollut toinen päärahoittaja. Rahoittajien kanssa ei ole ollut tällä vuosituhannella suuria ongelmia, mutta Nordean johtajien vaihtumistiheys on nykyään omaa luokkaansa.

”Viime aikoina ei ole päässyt syntymään minkäänlaisia henkilösuhteita, kun asiakasvastuullinen pankinjohtaja ehtii korkeintaan kerran käydä yhtiössä ennen kuin yhteyshenkilö taas vaihtuu.”

Vuoden 2008 finanssikriisin jälkeen olisi pankkisuhteissa voinut olla vaikea hetki. Nordean silloinen asiakasvastuullinen johtaja kertoi Tommy Lindströmin mukaan varsin suoraan, että pienet sahat tulevat katoamaan maailmankartalta ja vain suuret tulevat jäämään.

”Siinä vaiheessa FLT:ltä oli tullut kohtuullinen eroraha eikä ollut tarvettakaan pankin kanssa keskusteluun. Se oli Luojan lykky.”

Palkkitehdas rahoiksi

Yhteistyö FLT:n kanssa sujui Tommy Lindströmin mukaan omalla painollaan, kunnes tuli ensimmäinen neuvottelu sahatavaran hinnasta. Siinä alkoi selvitä, minkälaisesta kumppanista on kyse.

Vuoden 2006 kesällä alkoi hyvä kausi sahatavaran vientihinnassa ja nousu jatkui, mutta se ei näyttänyt FLT:n hinnoitteluun vaikuttavan millään tavalla. Tukkien hinnan nousukaan ei kelvannut perusteeksi sahatuotteiden hinnan korotukselle. Antti Väyrynen vetosi vain siihen hintaan, millä hän saa raaka-ainetta vähän aikaisemmin hallintaansa siirtyneeltä Peltosalmen sahalta.

”Alkoi maku yhteistyöhön mennä siinä kohtaa. Vuoden 2007 alussa FLT:ltä tuli sitten ostotarjous Iisveden Metsän omistamista osakkeista. Savustaminen ulos yhtiöstä alkoi toden teolla siinä vaiheessa, kun kauppahinnasta ei päästy yksimielisyyteen.”

Iisveden Metsän irtautuminen palkkiyhtiön raaka-aineen toimittajan asemasta sattui siinä mielessä hyvään saumaan, että vuonna 2007 oli sahoille erinomainen suhdannevaihe. Sahatavaraa saattoi helposti myydä muuallekin. Ongelma oli kuitenkin se, että kuivauskapasiteettia oli liian vähän. Avuksi Iisveden Metsälle saatiin liimapalkkivalmistaja, Anaika Wood. Heillä oli kova kysyntä palkkeihin tarvittavasta sahatavarasta ja vapaata kuivauskapasiteettia.

”Olihan se FLT:stä irtautuminen ihan äärimmäisen mielenkiintoinen prosessi. Kaikkineen siinä meni vuosi, että heilahti ennen kuin saatiin sovinto aikaiseksi käräjäoikeuden päätöksen jälkeen.”

Ero oli merkittävä käännekohta yhtiön historiassa. Edellinen käännekohta oli se, kun vuonna 1995 lähdettiin FLT:n osakkaaksi ja raaka-ainetoimittajaksi. Silloin lopullisesti siirryttiin lankeavien männyn ja kuusen sahaamisesta kuusen määrämittojen sahaukseen, erikoisdimensioihin ja asiakaslähtöiseen tuotantoon.

”Kaikki mitä me nykyään tehdään pohjautuu samaan ajatukseen. Asiakkaat ovat vaihtuneet ja konseptista on tullut monimutkaisempi, mutta perusidea on rakennettu silloin.”

Määrämittaisen sahatavaran tekeminen ei Suomessa vieläkään ole mikään normi. Lähes kaikilla yli 200000 kuutiometriä sahaavilla yrityksillä käytössä on lankeavia mittoja ja niitä tehdään isoille asiakkaille. Suuresta sumasta saatetaan poimia jonkin verran määrämittaisia eriä.

Määrämittaisen sahatavaran tekeminen on Tommy Lindströmin mukaan edelleen ihan hyvä markkinarako. Ei se välttämättä aina hinnassa näy, mutta tavaralle on ostajia silloinkin, kun muilla sahoilla ei ole. Hyvässä tapauksessa yrityksellä on asiakaskunta, joka ei pysty vinguttamaan hintaa ihan viimeiseen asti, kun korvaavia toimittajia ei ole.

”Markkinat elävät vähän eri tahtiin, mutta keskimäärin hintalisä ei ole suuri. Talvella 2023, kun markkina oli äärimmäisessä myllerryksessä, hinnat Italian määrämittakaupoissa olivat kuitenkin noin 60 euroa kotimaan hintoja korkeammat.”

Asiakkaat etusijalla

Iisveden Metsällä oli vuonna 2022 asiakkaita 25 maassa. Säännöllisiä ostajia on noin sata. Myynnin syömähampaita ovat Alppialueet ja Japani, kaikki muu myynti kootaan näiden ympärille.

”Euroopassa tuotteet menevät visuaalisesti hyvännäköisiin kohteisiin, sisustukseen ja verhoukseen. Japaniin myydään sahatavaraa perinteisten puutalojen komponentteihin. Liimattuihin tuotteisiin ei nykyään mene juuri mitään.”

Iisveden Metsän tuotteiden valtti on visuaalinen ilme. Pienet terveet oksat ja sopivan hitaasti kasvanut puu näyttävät hyvältä. Itävaltalaiset ja italialaiset ostavat Iisvedeltä saadakseen premiumtuotteisiin premiumraaka-aineen. Se on sahalle eloonjäämisen ehto.

Sahatavaraviennin perusyksikkö on Euroopan markkinoilla trailerikuorma 50-60 kuutiometriä, Japanin kaupassa yksikkö 50 kuutiometrin merikontti. Asiakkaat ovat pieniä ja he ottavat yleensä yhden kuorman kerrallaan. Noin sata asiakasta ostaa jatkuvasti jotain.

Metsäntuottajat Oy on ollut Iisveden Metsälle sahatavaran myynnissä äärimmäisen suurena apuna. Se on olennainen yhteistyökumppani, joka antaa markkinatietoa ja ymmärrystä laajemmalta. Iisveden Metsä on Metsäntuottajien alkuperäisistä osakassahoista ainoa, joka nykyään toimii. Myyntiyhtiön pääomistaja on Kuhmo Oy.

Investoinnit tuottivat tulosta

Tommy Lindströmin toimitusjohtajakaudella yhtiö on investoinut yli 25 miljoonalla eurolla. Hankkeet ovat monesti olleet vaiherikkaita. Uutta laitettaessa kaikki on yleensä ihan selvää siihen asti, kun ruvetaan töihin. Ongelmat tulevat esiin viimeistään silloin, kun pitäisi ottaa uusi kone tai laitos käyttöön. Näin usein käy, vaikka aina on pyritty hankkimaan koeteltua teknologiaa.

”Kaikki on ennemmin tai myöhemmin ruvennut toimimaan suunnilleen sillä tavalla kuin on sovittu. Käytännössä aina tarvitaan omaa virittämistä. Esimerkistä käy muutaman vuoden takainen tuorelajittelulinja, joka oli reilun 5 miljoonan investointi ja koeteltua tekniikkaa. Viimeisten parin viikon aikana on taas tehty muutoksia, joiden avulla saadaan menemään 10 prosenttia enemmän tavaraa läpi.”

Sahakone on toinen hyvä esimerkki. Vuonna 2009 uusitussa veistosahassa syöttönopeus oli silloin 75 metriä minuutissa ja nyt siitä menee 120 metriä. Lisäksi nyt saadaan paremmin sivulautoja.

”Oma kehitystyö on ratkaisevaa. Onneksi meillä on ihmisiä, joita kiinnostaa, voisiko kokonaisuus toimia paremmin ja mitä sen hyväksi voisi tehdä. Se on merkittävä asia. Yllättävän paljon saa tehtyä enemmän kuin alun perin oletettiin, kun omalla väellä on halua paneutua asioihin. Kehitys on jatkuvaa.”

Menestyksen tekijät

Iisveden Metsän menestyksen tekijöiksi Tommy Lindström määrittää hyvän raaka-aineen laadun ja henkilöstön, joka koko tuotantoketjussa metsästä markkinoille toimii.

”Raaka-aineeseen ja ihmisiin tämä oikeastaan keskittyy. Kun nämä ovat kunnossa, pitäisi kyllä pärjätä. Tehdään hyvää tuotetta ja löydetään sille oikeat asiakkaat, jotka haluavat ostaa meiltä lisää.”

Yrityksen kilpailukyvyn kannalta on hyvin merkityksellistä, että yhtiössä on ollut kykyä investoida. Jo edellisten toimitusjohtajien aikana on tehty päätöksiä, jotka nyt näkyvät muun muassa yhtiön omavaraisuudessa. Näin pysytään uskottavana rahoittajiin päin.

”Jatkuva kehittäminen on tärkein tekijä. Sahanterän perusajatus ei ole muuttunut mihinkään, mutta vaatii aina vain enemmän teknologiaa, että pysyy kehityksessä mukana.”

Omassa tehtävässään keskeisinä asioina Tommy Lindström pitää myynnin hoitamista ja koordinointia. Tuotantopuolella aikaa kuluu sen miettimiseen, mikä olisi seuraava kehittämisen kohde.

”Yrityksen porukka on hyvin itseohjautuvaa. Ideat tulevat tuolta sahan puolelta ja niitä yritän viedä eteenpäin.”

Motivaatiota toimitusjohtajalla riittää.

”Koen tekeväni työtä, jolla on tarkoitus. Firma on huikea ja sillä on ainutlaatuinen historia. Täällä on mainio porukka töissä ja tehdään hienoa tuotetta. Jatkuva kehitys motivoi ja se, että kukaan ei hengitä niskaan ja sano mitä pitäisi tehdä.”

Matti Virtanen sanoi Tommyn aloittaessa, että Iisveden Metsän toimitusjohtajan tehtävä on toimialan paras työpaikka. Saa toimia niin kuin yrittäjä, mutta ilman henkilökohtaista yrittäjän riskiä.

”Motivaation puutetta ei ainakaan ole ollut. En ole keksinyt, mitä muuta haluaisin tehdä. Jokainen päivä on erilainen ja koko ajan tulee jotain uutta. Työkaverit ovat loistavia ja henki on hyvä. Sen hyväksi on porukan uusiutuessa tehty viime vuosina kovasti töitä.”

Tulevaisuuden näkymät

Iisveden Metsä on viime vuosina kasvanut voimakkaasti henkilöstömäärän, liikevaihdon ja tuotantomäärien mittareilla. Nämä ovat positiivisia asioita, mutta niillä on myös kääntöpuoli. Nykyään yrityksen johdossa menee aikaa enemmän kaikkeen sellaiseen, mikä ei yhtiötä kehitä kuten raportointiin erilaisille ulkopuolisille tahoille.

Metsäntuottajienkin roolissa on tapahtunut merkittäviä muutoksia viime aikoina. Muun muassa kaikki laskutus siirtyi myyntiyhtiöltä sahalle vuonna 2011. Silloin se meni sujuvasti, mutta viime vuosien nopeaa tuotantomäärien ja myynnin kasvua ei järjestelmä oikein sulattanut. Tällä puolella ovat ihmiset Tommy Lindströmin mukaan viime aikoina joutuneet venymään kovasti.

Tulevaisuuden suhteen toimitusjohtaja näkee valtavasti kysymysmerkkejä, mutta koko ajan avautuu myös uusia mahdollisuuksia. Sahatavaramarkkinoilla on käsillä muutoksia, sillä Venäjä ja Valko-Venäjä ovat toistaiseksi poissa markkinoilta. Tämän lisäksi Keski-Euroopan hyönteistuhojen takia suomalaisen korkealaatuisen sahatavaran kysyntä voi vahvistua.

”Raaka-aineen riittävyyden suhteen on niin paljon paineita, että nykyistä tuotantomäärää ei lähdetä enää kasvattamaan. Tukkien saatavuus ja hinta alkavat olla niin merkittävä epävarmuustekijä”, Tommy Lindström toteaa.

”Meidän pitää keskittyä siihen, mitä me jo osataan. Kaikkea pitäisi tehdä entistä tehokkaammin ja laadukkaammin. Tavoitteena on varmistaa raaka-aineen saanti nykyiselle tuotantomäärälle, mutta käyttää raaka-aine vielä tarkemmin hyväksi.”

Sahauksen rinnalle etsitään Iisvedellä jatkojalostusmahdollisuuksia, mielellään jotain sellaista mitä muut eivät tee. Uuden tuotannon tulisi liittyä sopivasti sahan peruskonseptiin. Antennit viritetään erityisen herkiksi kaikelle, mitä vihreä siirtymä voi tuoda tullessaan.

Vaateet luonnon monimuotoisuuden lisäämisestä asettavat uusia tavoitteita metsien suojeluun.

”Varmasti ilmastonmuutoksen myötä joudutaan muuttamaan metsänhoitoa entistä enemmän sekametsiin painottuvaksi. On pelättävissä, että vaadituista muutoksista useimmat tulevat heikentämään hyvälaatuisen kuusitukin saatavuutta.”

Alan yritysten välinen kilpailu on myös kiristymässä. Sahoille eri puolilla maata rakennetaan lisää kapasiteettia, mikä tuo haasteita markkinoille. Pitää tehdä oikeita päätöksiä, miten tähän vastataan.

Iisveden Metsä pysyy Tommy Lindströmin mukaan parhaiten mukana kehityksessä parantamalla tuotannon tehokkuutta ja lisäämällä automaatiota.

”Meidän pitää jatkaa työtä metsänomistajien parissa, kertoa että ollaan paikallisia, tehdään hyvää työtä, kestäviä laatutuotteita kansainvälisille markkinoille. Joustavuutta tarvitaan, että pystytään olemaan muutoksissa mukana. Muutokset ovat nykyään niin nopeita. Ennen saattoi tehdä kauppoja useiksi kuukausiksi eteenpäin, nykyään tilanteet voivat vaihtua parissa viikossa.”

Tommy Lindström on perheineen viihtynyt Savossa ja nykyisessä kotikaupungissaan Kuopiossa. Sahan linjalta on kuulunut arvio, että toimitusjohtaja on savolaisempi kuin siellä työskentelevät syntyperäiset Sisä-Savon ihmiset.

Sisä-Savon talousveturi

iisveden metsällä on kehitysyhtiö SavoGrow Oy:n toimitusjohtaja Olli Tiaisen mielestä suuri. merkitys koko talousalueelle. Hän on toiminut sahan hallituksessa vuodesta 1995 lähtien.

”Iisveden Metsällä on erittäin suuri merkitys metsänomistajille. Paikallinen toimija tarkoittaa väistämättä sitä, että keskimääräinen hinta puulle nousee. Kilpailu on kovempaa ja puun hinta pysyy kausivaihteluidenkin aikana tasaisempana.”

”Saha on myös merkittävä työllistäjä ja paikallinen teollinen yritys vaatii ympärilleen paljon muita työpaikkoja metsiin, kuljetuksiin ja huoltotehtäviin.” Selviä kehittämistarpeitakin yhtiöllä Olli Tiaisen mielestä edelleen on.

”Minä näen niin, että jalostusastetta on pakko jollain tavalla nostaa. Tuotantomäärä on sen verran iso, että jos raaka-aineen saatavuuteen tulee syystä tai toisesta ongelmia, pelkkää sahatavaraa tuottava laitos on vaikeuksissa. Jos taas mietitään, että yrityksen pitäisi jollain tavalla kasvaa, ei se ole ratkaisu, että vain kapasiteettia lisätään.”

Tällä hetkellä metsäalan yllä on mustia pilviä ja paineet puunkäytön rajoittamiseksi kasvavat. Iisvedellä on jo pitkään haettu vaihtoehtoja jatkojalostuksen suuntaamiseksi.

”En usko, että Iisveden Metsä pystyy pärjäämään itsenäisenä pelkästään lankkua sahaamalla. Hyvä puoli sahan kannalta on se, että biotalous on tämän päivän tärkeimpiä kehittämiskohteita. Se helpottaa uusien mahdollisuuksien hakua. Ympäristön ja ilmastotavoitteiden näkökulmasta puutuotteet ovat toimialalla, jossa mahdollisuuksia vielä on.”

Diplomi-insinööri Olli Tiaisen aloittaessa Iisveden Metsän hallituksessa hänen tietämyksensä sahateollisuudesta oli niukka, metsät toki olivat tulleet tutuiksi jo aikaisemmin. 1990-luvun puolivälissä yrityksessä olivat juuri valmistuneet Matti Virtasen tekemät nykyaikaistamisinvestoinnit. Saha oli siinä vaiheessa uudistettu tekniikaltaan ajan tasalle.

”Näihin vuosiin osuu kaksi merkittävämpää investointirypästä. Matin tullessa toimitusjohtajaksi tekniikka pantiin aika lailla uusiksi, Tommy Lindströmin piti keskittyä enemmän myyntiin ja markkinointiin. On ollut yhtiön kannalta hyvä, että on saatu toimitusjohtajat, joiden työ suuntautui eri tavalla.”

Raha oli yhtiössä viime vuosituhannen loppuvuosina tiukalla, kun vasta oli tehty isot investoinnit. Lisäksi takana oli nurkanvaltaus, jonka torjumisen takia vapaa oma pääoma oli suurelta osin syöty.

”Alussa kiinnitti ehkä eniten huomiota, miten ohut oli konttorin organisaatio, kun sitä suhteuttaa sahan koko henkilöstömäärään ja liikevaihtoon. Toimitusjohtaja hoiti lähes yksin koko yritystä ja niinhän se on nykyäänkin.”

FLT oli merkittävä

Merkittävimmäksi asiaksi oman hallintomiesuransa aikana Olli Tiainen nimeää yhteistyön Finland Laminated Timber- yhtiön kanssa. Liimapalkkitehdas perustettiin samoihin aikoihin, kun hän aloitti uransa Iisveden Metsän hallinnossa.

”Vaikea sanoa, mihin suuntaan olisi menty, jos liimapalkkitehdasta ei olisi saatu naapuritontille isoksi asiakkaaksi. Naapurille myytiin heidän erikoismitoillaan sahatavaraa, jolloin logistiikkakustannukset ja markkinointikulut olivat edulliset. Kaikkien mutkien jälkeen sekin oli merkittävä asia, että pienelle sijoitukselle saatiin vähemmistöosakkuudesta irtauduttaessa hyvä tuotto. Se raha tuli tosi tarpeeseen seuraavassa investointivaiheessa, kun sahaa lähdettiin uudistamaan.”

Iisveden Metsän vuotuiset tuotantomäärät ovat lyhyessä ajassa kasvaneen noin kolmanneksen. Yhtiön onneksi kaikkien aikojen sahatavarabuumin vallitessa henkilöstökin oli sitä mieltä, että sahalaitoksesta pitää ottaa kaikki irti. Tuotantoennätykset olivat monen asian summa.

”Voimakas kasvu on tullut vähän helpommin kuin olisi voinut kuvitella. Investointien lähtökohta ei ole välttämättä ollut kapasiteetin kasvattaminen, enemmän on ollut kyse pullonkaulojen poistamisesta. Siinä sivussa on tullut ihan merkittävä tuotannon kasvu.”

Olli Tiainen tietää, että sahalla tulee jatkuvasti esiin välttämättömiä investointitarpeita. Kustannusten kohotessa investointimahdollisuudet ovat oleellisesti kiinni siitä, että niillä saadaan tuotteisiin jotain lisäarvoa.

”Ei tarvitse tehdä mitään ihmeitä, kunhan löytyy jotain uusia ominaisuuksia, mille löytyy markkinoilla kysyntää. Se voi olla erikoiskuivaa tai erikoismittaa. Toivottavasti tässä biotaloushuumassa löytyy joku jatkojalostusajatuskin.”

Metsäntuottajien muuttunut tilanne saattaa Olli Tiaisen mukaan pitkällä aikavälillä heikentää yhtiön kykyä toimia markkinoilla.

”Kun aloitin hallituksessa, yhteistyö Metsäntuottajien kanssa oli hyvinkin tiivistä ja siitä varmasti oli kaikille osapuolille hyötyä. Metsäntuottajien osakassahojen vähentyessä yhtiön merkitys on Iisveden Metsän kannalta muuttunut. Onni on, että Tommy Lindström on omalla panoksellaan kyennyt korvaamaan Metsäntuottajien myyntipanosta.

Tilaa riittää tulevaisuudessakin

Olli Tiaisella on selvä vastaus, millä Iisveden Metsä on pärjännyt.

”Kyllä se on varmaan joustavuus ja kyky toimia asiakkaiden tarpeiden mukaan. Toinen tärkeä asia on työntekijöiden pysyvyys. Työvoimapulasta on puhuttu pitkään, mutta nykyään se alkaa olla todellisuutta Sisä-Savossakin. Iisvedellä se ei ole koskaan ollut ongelma. Kun katsoo työurien pituutta ja henkilöstön pientä vaihtuvuutta, kyllä siellä täytyy olla nämä asiat kunnossa.”

Tällä hetkellä kotimaisen työvoiman satavuus heikkenee niin rajusti, että suhtautumisen ulkomaiseen työvoimaan pitää Olli Tiaisen mielestä muuttua. ”Meillä ei ole kunnollista valmiutta siihen, että yrityksiin tulisi paljon ulkomaista työvoimaa. Sille pitäisi tehdä jotakin, että meillä olisi kykyä ottaa työvoimaa vastaan.”

”Työvoimapulaa alkaa Sisä-Savossa olla vähän kaikissa teollisissa yrityksissä. Tähän asti on pärjätty sillä, että työntekijät tulevat omalta alueelta. Nyt on kilpailtava työntekijöistä laajemmalla alueella. Etelän pari kasvukeskusta vetävät nuoria puoleensa niin kovalla voimalla, että se on vaikeaa.”

Puunjalostusteollisuuden tulevaisuuden uhat löytyvät Olli Tiaisen mielestä selvimmin kotimaasta.

”On voimallista vaikuttamista, että metsiä pitää suojella enemmän ja niiden käyttöä rajoittaa. Se on poliittinen uhkatekijä ja varmaan jossain määrin näin tulee käymään.”

100 VUODEN AIKAJANA

1920-luku

1923

Metsänomistajien kokous Suonenjoen Nuorisoseuran talolla. Yhtiön osakemerkintä pannaan käyntiin.

Väinö Räisänen hankkii perustettavalle yhtiölle tontin Iisveden Jauholahden rannasta.

Iisveden Metsä Oy:n perustava yhtiökokous syyskuussa Suonenjoen Osuusmeijerillä.

Lauri Vilpponen valitaan toimitusjohtajaksi.

Puun osto aloitetaan

1924

Iisveden Metsä Osakeyhtiö merkitään yhtiörekisteriin maaliskuussa.

Oma saha suunnitellaan ja rakennetaan. Sahaus saadaan käyntiin marras-joulukuun vaihteessa.

1925

Osakepääoma nostettiin miljoonaan markkaan (noin 386000 euroa vuoden 2023 hinnoin).

Yhtiölle hankitaan Ruotsista oma hinaaja, joka nimetään Metsäksi.

Yhtiölle hankitaan hevonen, jolla piirityönjohtaja kiertää työmailla maksamassa palkkoja ja valvomassa töiden etenemistä.

1926

Hankitaan uusi pikaraami ja kiramo tukkien maalle nostamista varten.

Lauri Vilpponen joutuu sairastuttuaan jättämään toimitusjohtajan tehtävät.

Yhtiölle palkataan kone- ja remonttimestari.

Ensimmäinen osinko 7 prosenttia osakepääomalle.

1927

Aleksanteri Hiltunen Kotkasta valitaan toimitusjohtajaksi.

Konttorirakennus rakennetaan rakennusmestari Otto Suihkosen suunnitelman pohjalta.

Päätetään lyhentää puukauppatilitysten maksuaikaa yhdellä vuodella. Hakkuuvuoden 1926/27 tilitykset maksetaan näin ollen heinä-elokuussa vuonna 1928.

Hyvän markkinatilanteen ansiosta tuotantomäärä kohoaa 32396 kuutiometriin.

1928

Hankitaan viisikutterinen höylä ja rakennetaan sille tilat.

1929

Toimialue laajenee Pielaveden Metsäosuuskunnan lopettaessa toimintansa. Metsäosuuskunnan jäseniä liittyy osakkaiksi Iisveden Metsään ja osuuskunnan ”laivasto” ostetaan Iisvedelle.

Taloudellinen tilanne heikkenee niin, että vuosilta 1928 ja 1929 ei osinkoa makseta.

1930-luku

1930

Toimihenkilöiden palkkoja alennetaan heikon markkinatilanteen vuoksi.

1931

Myytäväksi otetaan halkojen ja sahatavaran ohessa aitasalkoja ja aitapylväitä. Halkojen hintaa pitää heikon menekin vuoksi laskea huomattavasti.

Toimitusjohtajan ja johtokunnan palkkoja alennetaan 10 prosenttia.

Sahatavara käy huonosti kaupaksi, sahaus supistuu 16534 kuutiometriin.

1932

Hallintoneuvoston ja johtokunnan jäsenet velvoitetaan jokainen henkilökohtaisesti antamaan yhtiölle lainaa.

Vekselirahoitustakin tarvitaan tilapäisten rahantarpeiden paikkaamiseen.

1933

Osuuskassojen Keskuslainarahasto vaatii lainoilleen reaalivakuutta. Kunkin hallinnon jäsenen osalta takausvastuuksi tulee 100000 markkaa (Lähes 47000 euroa vuoden 2023 hinnoin).

1934

Rahatilanne on edelleen tiukka, mutta kehäsaha päätetään uusia kustannusten alentamiseksi. Uusi kehäsaha ja särmäsaha hankitaan Karhulasta.

Sahan tuotanto kasvaa 33260 kuutiometriin.

1935

Sahalle päätetään rakentaa ensimmäinen kuivaamo. Samalla joudutaan voimalaitosta uudistamaan.

1936

Metsänomistajain Metsäkeskuksella on maksuvaikeuksia laivojen lastauksen viivästysten vuoksi.

Metsähallituksen tukkihuutokaupassa hinnat nousevat niin korkeiksi, että yhtiö ei saa ostettua mitään.

1937

Hankitaan sahalle Karhulasta uusi 20 tuuman raami ja uusitaan kuivaamon kalustoa.

1938

Järjestellään lainoja niin, että kaikista henkilötakauksista päästään eroon.

Sahaa seisotetaan syksyllä viisi viikkoa, koska raaka-ainetta ei ole riittävästi.

Tuotantomäärä 20094 kuutiometriä.

1939

Kenttäarmeija kutsutaan ylimääräisiin harjoituksiin Kannakselle 11. lokakuuta, työväen määrä supistuu.

Lotta Svärdin paikallisosastoille sahan toimialueella annetaan avustuksia, jotta he voivat muonittaa ylimääräisiin harjoituksiin lähteviä miehiä.

1940-luku

1940

Päätetään hankkia konekivääri yhtiölle ilmapuolustusta varten. Pyydetään Suojeluskuntapiiriltä miehiä, jotka ovat saaneet oppia aseen käyttöön.

Aloitetaan autopilkkeiden teko leppäpuista.

Tuotanto historian alimmalle tasolle 8900 kuutiometriin.

1941

Päätetään ostaa sahalle Ford kuorma-auto, koska kaikki paikkakunnan autot lähtevät Petsamon ajoihin.

Avustetaan asepalvelukseen määrättyjen reserviläisten perheitä.

Miesten vähyyden vuoksi saha toimii vain yhdellä pariraamilla.

1942

Hinaaja ja proomuja vuokrataan Rautateiden Puutavaratoimiston käyttöön.

Valmistetaan puolukkalaatikoita Tuote-Välityksen käyttöön.

Yhtiö haastetaan käräjille, toimitusjohtaja ja yhtiö joutuvat maksamaan sakkoja puusta maksetun ylihinnan takia.

Hankitaan lautatarhalle nostokurjet.

1943

Hinaajia ja proomuja vuokrataan muiden yritysten töihin halkojen sekä paperi- ja kaivospuiden kuljetuksiin.

Sahaus jatkuu yhdessä vuorossa.

1944

Maksetaan työväelle takautuvaa korvausta alhaisten palkkojen takia. Metsätyöntekijät saavat yhden kuukauden ylimääräisen palkan.

Ostetaan maa-alue henkilökunnan asuntojen rakentamista varten.

1945

Työväelle rakennetaan asuntoja paikkaamaan seudulla olevaa pulaa.

Yhtiön edustajat osallistuvat Helsingissä Metsänomistajien Metsäkeskuksen ja Metsäliiton neuvottelukokoukseen.

1946

Arvo Tanhuanpää valitaan toimitusjohtajaksi.

Yhtiö avustaa Iisvedelle perustettavaa lastentarhaa.

1947

Ero Metsänomistajain Metsäkeskuksesta etenee, kun Metsäkeskuksen hallussa olleet Iisveden Metsän osakkeet vaihdetaan sahan hallussa olleisiin Metsäkeskuksen osakkeisiin.

1948

Yhtiön osakkeita päätyy Metsäliiton haltuun. Metsäliittoa ei kuitenkaan hyväksytä yhtiön osakkaaksi, koska se koetaan kilpailijaksi.

1949

Puukaupan rahoituksessa irtaudutaan Metsäkeskuksen järjestämästä rahoituksesta.

Tuotanto elpyy hitaasti. Tänä vuonna sahataan 19263 kuutiometriä.

1950-luku

1950

Yhtiölle hankitaan uusi höyläkone ja uusitaan raamit.

Perustetaan sahatavaran myyntiyhtiöksi Metsäntuottajain Teollisuus Oy. Iisveden Metsän lisäksi mukaan tulevat Ruukki Oy, Lohjanvesistön Metsä Oy, Ukkola Oy ja Tohmajärven Tehdasosuuskunta.

1951

Saha laitetaan kahteen vuoroon, kun tukkia tuntuu riittävän.

Korean suhdannetta ei pystytä hyödyntämään täysimääräisesti. Sahausmäärä kohoaa vain 24832 kuutiometriin.

1952

Sahaa seisotetaan huonon markkinatilanteen takia.

Sahaa uudistetaan hankkimalla lisää raameja. Samalla asennetaan tasaus- ja kuormauspöytä.

1953

Aulangon puuhuutokaupan jälkeen todetaan, että tukkien hinta ei täysin vastaa sahatavarasta saatavaa hintaa.

Sahausmäärä jää 19515 kuutiometriin.

1954

Perustetaan Suonenjoen Yhteiskouluun Iisveden Metsän stipendirahasto.

Suonenjoen Vasamalle annetaan puutavaraa urheilutalon rakentamista varten.

1955

Virkamieslakon takia saha pitää pysäyttää viikoksi.

Iisveden Metsä tulee osakkaaksi Haukivuoren Saha osakeyhtiöön 25,25 prosentin osuudella. Muut omistajat ovat Enso Gutzeit Oy ja Ukkola Oy.

1956

Yleislakko haittaa sahan toimintaa. Metsätyöt sujuivat lakosta huolimatta hyvin, mutta saha pitää pysäyttää.

Rahatilanne vaikeutuu pitkittyneen lakon takia, koska tavaraa ei saada myyntiin.

Pankit kiristävät otettaan. Säästöpankki ja KOP vaativat merkittäviä lyhennyksiä lainoihin.

Sahausta seisotetaan syyskuussa, koska lautatarha on täyttynyt liikaa.

Myydään loput yhtiön hallussa olleet Metsänomistajain Metsäkeskuksen osakkeet Metsäliitolle.

1957

Sahaa käytetään talvella vain yhdessä vuorossa.

Markka devalvoidaan ja siitä saadaan viennissä hyötyä.

Tukkeja on hyvin tarjolla, edelliseen vuoteen verrattuna tilanne on täysin päinvastainen.

1958

Saadaan käyttöön tukkien kuorimakone.

Englannin agentti vaihdetaan koska aikaisempi on tullut laiskaksi. Uusi Pharaoh Kane on ollut aktiivinen Haukivuoren tuotteiden myynnissä.

Uusitaan höyläämö ja lisätään kuivaamojen määrää.

Sahatavaran hinta laskee ilman näkyvää syytä.

1959

Toimitusjohtaja tai metsäpäällikkö saavat luvan allekirjoittaa metsänhakkuusopimuksia. Tähän asti sopimukset on hyväksytty johtokunnassa.

Sahatavaraa tuotetaan 25247 kuutiometriä

1960-luku

1960

Enso Gutzeit luopuu Haukivuoren Sahan osakkeista, omistajiksi jäävät Iisveden Metsä 50 % osuudella, Ukkola Oy 25,5 % ja Metsäntuottajat Oy 24,5 prosentin osuudella. Iisveden Metsän toimitusjohtaja toimii myös Haukivuoren Sahan toimitusjohtajana.

Sahausta siirretään syksyllä yhteen vuoroon lautatarhan täyttymisen vuoksi.

1961

Yhtiön puhelinkeskus muutetaan automaattikeskukseksi.

Savon Sellua aletaan puuhata Kuopioon. Iisveden Metsä merkitsee jonkun verran osakkeita.

1962

Osakepääomaa korotetaan ilmaisannilla yhtiöjärjestyksessä määriteltyyn ylärajaan 14,4 miljoonaan markkaan.

1963

Tuotantoa supistetaan 10 prosenttia edellisen vuoden määristä.

Hollantilainen asiakas tarjoaa ennakkomaksua yhteensä 6,5 prosentin korolla. Tarjous hyväksytään, koska rahan hinta on huomattavasti edullisempi kuin kotimainen pankkiluotto.

1964

Todetaan ostettavien puiden hinta liian korkeaksi. Tukkeja päätetään kuitenkin ostaa miljoona kuutiojalkaa siinä toivossa, että markkinatilanne muuttuisi paremmaksi.

1965

Haukivuoren Saha siirtyy kokonaan Iisveden Metsän omistukseen. Haukivuorella lopetetaan tukkien osto ja aloitetaan tonttien myynti.

Sahaa päätetään käyttää vain yhdessä vuorossa, koska tukkien saatavuus on epävarmaa.

Vuosi 1965 on jo kolmas peräkkäinen tappiovuosi.

1966

”Koskaan aikaisemmin ei ole ollut näin heikkoa raakapuun tarjontaa”, johtokunnassa todetaan..

Kesäkuun alusta tulee voimaan laki 40 tunnin työviikosta.

1967

Markka devalvoidaan, ennen devalvointia saadaan Metsähallituksen kanssa tehtyä iso puukauppa.

1968

Sahatavarakaupat alkavat sujua, kun valuuttakurssi on saatu korjattua. Sahausmäärää nostetaan 18 prosenttia edelliseen vuoteen verrattuna.

Metsäpäällikkö H.Tapio Sivonen kutsutaan Iisveden Metsän toimitusjohtajaksi edellisen johtajan pyydettyä vuoden lopulla eroa sairastumisen vuoksi.

1969

Tukkikauppa sujuu, mutta runsas lumi haittaa puunkorjuuta. Sahatavaran vientikaupat kehittyvät hyvin, vaikea jäätilanne ruuhkauttaa laivauksia.

Sahauksessa siirrytään vuoden lopulla metrijärjestelmän mukaisiin mittoihin ja dimensioihin. Tämä vaatii muutoksia tasauspöydässä ja särmäyssahassa.

Yhtiön omistama hevonen myydään tarpeettomana.

1970-luku

1970

Yhtiöjärjestystä muutetaan, keskeisenä asiana osakepääoman korotus.

Hyvän vientitilanteen johdosta saha käy jonkun aikaa kahdessa vuorossa ja sahausmäärä kasvaa 31573 kuutiometriin.

Lähes kuukauden kestänyt satamalakko aiheuttaa yhtiölle huomattavat taloudelliset tappiot.

Yhtiön omistamat pellot pannaan pakettiin.

Yhtiö myy valtaosan Haukivuorella sijaitsevista kiinteistöistä Haukivuoren kunnalle.

1971

Yhtiön osakepääomaa korotetaan ilmaisannilla.

Rakennetaan tukkien lajittelulaitos ja sahatavaran pituuslajittelulaitos.

Suonenjoen metsänhoitoyhdistys suunnittelee puun myyntilakkoa, koska siellä epäillään paikallisten sahojen sopivan yhteistyössä hinnoista.

Sahatavaran tuotannosta 51 % on mäntyä. Tärkeimmät vientimaat ovat Algeria, Iso Britannia, Hollanti ja Saksa.

1972

Haketta aletaan toimittaa Sivutuote osakeyhtiölle Lievestuoreelle, mutta maksut viivästyvät alusta lähtien.

Myrsky kaataa paljon puuta Suonenjoella. Tukkeja ostetaan erityisesti niiltä metsänomistajilta, joiden kanssa kauppaa on tehty muutenkin.

1973

Sahaus jatkuu kahdessa vuorossa, koska raaka-ainetta on hyvin saatavilla. Työvoiman niukkuuden vuoksi toinen vuoro pitää jättää pois ennen kesää.

Työntekijöille hankitaan uudistuneen lainsäädännön vaatimat suojakypärät ja kuulosuojaimet.

Korkeasuhdanne vaikuttaa monin tavoin. Koko vuoden tuotanto on myyty hyvissä ajoin. Vuoden lopulla tukkien kantohinnat ovat kohonneet yli 100 % edellisestä vuodesta.

Vuoden lopulla alkavat energiakriisin vaikutukset tuntua. Kaupankäynti pysähtyy kuin seinään.

Koko vuoden sahaus- ja toimitusmäärät kohoavat historian ennätystasolle, sahaus 35321 kuutiota, myynnit 42365 kuutiota.

1974

50-vuotisjuhlan aikaan todetaan, että yhtiö on täyttänyt tehtävän, jonka perustajat olivat sille alun perin asettaneet. Yhtiöllä on yli 500 osakkeenomistajaa, joista pääosa metsänomistajia.

Työväkeä ja toimihenkilöitä yhtiöllä on 140 henkilöä. Metsäosaston töissä on keskimäärin 130 henkilöä.

Öljykriisi pysäyttää tukkikaupan ja viennin. Työmarkkinoilla on levotonta, Iisvedelläkin istumalakkoja.

Suomen Sahanomistajayhdistys kehottaa jäseniään supistamaan tuotantoa ylitarjonnan vuoksi.

Päätetään tukea luotettavaa yrittäjää korjuukoneen hankinnassa.

1975

Sahalta lomautetaan 15 henkilöä yksivuorosahaukseen siirtymisen johdosta.

Haketoimitukset siirtyvät Serlachiuksen Mäntän tehtaille Sivutuote Oy:n lukuun.

Hankitaan metsäosaston käyttöön osake Asemakatu 11 kiinteistöstä.

1976

Sahatavaramyynnit sujuvat hyvin, mutta tukkikauppa ei.

Rakennetaan rimoittamo.

Suomen Sahanomistajayhdistykselle annetaan sitoumus tuotannon supistamisesta.

Heikon myynnin takia näkyvissä on taloudellisia vaikeuksia, minkä takia koko henkilökunnalle annetaan lomautusvaroitus.

1977

Yhtiöllä on osakeanti, mutta merkinnät edistyvät heikosti. Vuoden lopulla maksullisia osakkeita oli merkitty vain 40500 markalla (Noin 31000 euroa vuoden 2023 hinnoin).

Ruotsin kruunu ja Suomen markka devalvoidaan. Ruotsi devalvoi enemmän, mikä heikentää suomalaisyritysten kilpailukykyä.

1978

Puukauppa sujuu hyvin, kun voimaan tulevat valtakunnalliset hintasuositukset. Nämä ovat ensimmäiset, jotka kattavat kaikki tärkeimmät puutavaralajit.

1979

Yhtiöjärjestykseen tehdään vähäisiä muutoksia uuden osakeyhtiölain takia. Osakepääomaa nostetaan rahastoannilla yli 1 miljoonan markan rajan.

Saha käy kevätkauden kahdessa vuorossa, kun markkinatilanne on suotuisa. Tuotantomäärä 37200 kuutiometriä.

1980-luku

1980

Sahausmäärä kasvaa voimakkaasti hyvän suhdanteen ansiosta. Sahalla on töissä sata henkilöä ja konttorissa kahdeksan. Metsäosastolla työntekijöitä on talvikaudella 80 ja ympäri vuoden seitsemän.

Sahausmärässä syntyy uusi ennätys 45500 kuutiometriä. Loppuvuonna vienti vaikeutuu ja hinnat heikkenevät.

1981

Kilpailu puusta lähialueilla kiristyy, kun Ilkka Kylävainio perustaa Keiteleen Teollisuussaha Osakeyhtiön.

Sulaan maahan satanut runsas lumi haittaa puun korjuuta ja kuljetuksia.

Sahatavaran vientihinnat laskevat kuusen osalta voimakkaasti, männyn osalta hieman vähemmän.

Markkinatilanne kiristyy niin, että ostajat jättävät tavaraa noutamatta satamista.

1982

Sahatavaramarkkinoiden lama jatkuu. Heikon markkinatilanteen takia työntekijöitä lomautetaan loppuvuodesta.

Hintasuositussopimukset eivät hinnan laskusta huolimatta tukkien osalta vastaa heikentynyttä sahatavaran hintaa. Mäntytukkien saatavuus aiheuttaa huolta.

Työvoiman määrä hakkuissa supistuu, korjuutöissä on nyt osavuotisesti 45 miestä.

Uuden höyläämön rakentaminen aloitetaan.

1983

Teollisuus käynnistää kampanjan ”Suomi elää metsästä”.

Suomen Metsäteollisuuden Keskusliiton jäsenet velvoitetaan rajoittamaan puun käyttöä. Iisveden Metsä sitoutuu 94000 tukkikuution ostokattoon.

1984

Metsäntutkimuslaitoksen tietojen mukaan puun hinta on Suonenjoella ollut 4-10 markkaa kuutiometriltä korkeampi kuin Pohjois-Savossa keskimäärin.

Sahatavaran markkinat ovat piristyneet erityisesti mäntytuotteilla. Kuusisahatavaran hintakehitys on hitaampaa.

Ostoissa painotetaan mäntyleimikoita ja mäntytukin osuus saadaan nousemaan 59 prosenttiin hankinnasta.

1985

Talvi on vuosisadan ankarin, mikä hidastaa sahausta.

Metsä 2000 -ohjelma valmistuu. Siitä saadaan ainesta juhlapuheisiin ja tavoitteita käytännön töihin.

Syksyllä todetaan männynkin sahaus kannattamattomaksi hintojen laskun takia.

Manta-myrsky kaataa lokakuun lopulla paljon puuta, mikä lisää voimakkaasti järeän puun tarjontaa.

1986

Puulle solmitaan kolmivuotinen hintasuositus, jossa hinnat johdetaan tuotteiden maailmanmarkkinahinnoista.

Vesikuljetuksen osuus sahalle toimitetusta puusta on yhä 40 prosenttia.

Investoinneista päätetään pidättäytyä saha-alan kriisin takia. Investointeja jarruttaa myös korkea korkotaso, ylimmillään jopa 20 prosenttia.

Jaakko Pöyry Oy laatii Iisveden Metsälle toimenpidesuosituksia tulevaa kehittämistä varten. Konsulttiyhtiö kehottaa sahaa kehittämään toimintaansa asiakaslähtöisemmäksi.

1987

Sahatukkien mitta- ja laatuvaatimuksia kiristetään, mikä aiheuttaa hämminkiä puukauppaan.

Tulipalo kuivaamossa tuhoaa kaksi kuivaamokamaria. Vakuutus korvaa vahingot ja kuivaamo rakennetaan uudelleen.

Hankitaan pieni koivusaha Puutavaraliike Sivosen konkurssipesältä.

Myydään viimeiset Haukivuorella sijainneet kiinteistöt ja Tapio-höyryhinaaja.

1988

Taloudellinen tilanne on tiukka. Hallintoneuvosto antaa johtokunnalle valtuudet toiminnan voimakkaaseen sopeuttamiseen ja tuotannossa tarpeettoman käyttöomaisuuden myyntiin.

KOP esittää, että yhtiön lainat pitää maksaa pois 9 miljoonaa markkaa ylittävältä osin. Pankki vaatii myös suunnitelmia siitä, miten yhtiön toiminta saadaan kannattavaksi.

Myydään kiinteistöjä Iisveden kylästä, Iisveden rannasta ja Pielavedeltä sekä Iisvedellä sijaitseva soramonttu.

Nuoret suonenjokelaiset sijoittajat alkavat paikallisten pankkien avustuksella hankkia yhtiön osakkeita.

1989

Matti Virtanen toimitusjohtajaksi 1.1.1989 alkaen.

Pankkiiriliike Laitinen, Siikavirta & Co ilmoittavat omistavansa 40 prosenttia yhtiön osakepääomasta. Todellinen luku on noin 32,5 prosenttia.

Yhtiön hallinto on sitä mieltä, että osakeomistus ei saa liikaa keskittyä ja pankkiiriliikkeen hankkimat osakkeet lunastetaan.

Yhtiön päärahoittaja Kansallis Osake Pankki esittää, että lainojen määrää on supistettava. Aloitetaan rahoitusneuvottelut Suomen Yhdyspankin kanssa ja saadaan ratkaisu tilanteeseen.

1990-luku

1990

Sahataan edelleen sekä mäntyä että kuusta. Tavoitteena on saada kuusen osuus 60 prosenttiin.

Osakemerkintä tuottaa noin 618000 markkaa.

Puun korjuun koneellistuminen etenee niin, että 40 prosenttia puusta korjataan motoilla.

1991

MTK julistaa puun myyntilakon, joka kestää marraskuulle asti. Kantohinnat laskevat keskimäärin 25 prosenttia vuodessa ja kahden seuraavan vuoden aikana vielä lisää.

Suomen markka devalvoidaan marraskuussa. Yhtiöllä on 5,3 miljoonaa markkaa valuuttaluottoja, mikä vastaa noin 2,5 kuukauden saatavia.

1992

Kilpailulain voimaantulo lopettaa puun valtakunnalliset hintasopimukset.

1993

Metsäverotuksessa alkaa siirtymävaihe pinta-alaverosta myyntitulojen verotukseen. Tämä lisää puun tarjontaa niiltä tiloilta, jotka jäivät 13 vuoden siirtymäajaksi pinta-alaverotuksen piiriin.

Veistosaha asennetaan talvella. Aluksi sitä käytetään kehäsahan rinnalla.

Osinkoa vuodelta 1992 ei poikkeuksellisesti jaeta.

Teollisuusvakuutuksen fuusioituessa Sampoon yhtiö saa 3185 Sammon osaketta.

1995

Kombilaitoksen rakennussuunnittelu käynnistetään.

Yhtiö lähtee mukaan hankkeeseen, jossa tarkoituksena on rakentaa Iisvedelle liimapalkkitehdas pääosin japanilaiseen omistukseen. Investoinnin oma osuus rahoitetaan myymällä tehtaan käyttöön tuleva tontti Suonenjoen kaupungille.

1996

Rakennetaan kombilaitos, investointikustannus noin 11 miljoonaa markkaa.

Oy Finland Laminated Timber perustetaan.

1997

Järjestetään huhtikuussa avointen ovien päivä alueen metsänomistajille.

1998

Rakennetaan uusi tukkien vastaanotto- ja lajittelulaitos, kustannusarvio 5,8 miljoonaa euroa.

Antti Väyrynen ja Masafumi Morikawa hankkivat enemmistön FLT-yhtiöstä haltuunsa.

1999

Tuotanto ylittää ensimmäistä kertaa 50000 kuutiometriä.

2000-luku

2000

Vuosituotanto ylittää 60000 kuutiometriä.

2001

Tulos heikkenee voimakkaasti kohonneen tukkien hinnan ja samaan aikaan laskeneiden sahatavarahintojen takia. Vuoden tappioksi tilinpäätöksessä kirjataan reilut 700000 markkaa.

2003

Uusi tuotantoennätys 86900 kuutiometriä. Huomattava osa tuotannosta myydään FLT:lle kuivaamattomana.

2005

Paperiteollisuuden pitkän lakon vuoksi sahausta joudutaan supistamaan jo ennen kesäseisokkia.

Metsän pinta-alaverotuksen päättyminen tuo runsaasti puuta tarjolle.

2006

Tommy Lindström valitaan yhtiön toimitusjohtajaksi.

FLT aloittaa raaka-ainehankinnan Iisalmen sahalta ja supistaa merkittävästi ostojaan Iisveden Metsältä.

Kuusitukkien niukkuuden vuoksi pohditaan männyn sahauksen käynnistämistä. Keväällä tukkivarasto vastaa noin kolmen viikon tuotantoa.

2007

Hankitaan uusi kuorimo ja tehdään esisopimus uuden sahalinjan hankinnasta, vaikka sahatavaramarkkinat romahtavat.

2008

Iisveden Metsä luopuu omistusosuudestaan Oy Finland Laminated Timber -yhtiössä. Raha käytetään lainojen takaisinmaksuun ja uuden sahakoneen hankintaan.

Syksyllä iskee finanssikriisi, joka nostaa kaiken rahoituksen hintaa.

2009

Uusittu veistosahalinja saadaan toimintaan huhti- toukokuussa.

Sahaus on edelleen tappiollista, vaikka kysyntä vahvistuu kesällä

2010-luku

2010

Yhtiö lunastaa Suonenjoen kaupungin hallussa olleet osakkeet (9036 kpl).

2011

Hankitaan kameralajittelu tasaamoon.

2012

Uusitaan yhtiöjärjestys uuden osakeyhtiölain vaatimusten mukaiseksi.

2013

Kiinasta tulee merkittävä vientimaa.

2014

Rakennetaan uusi kanavakuivaamo.

2015

Iisveden Metsä eroaa Metsäteollisuus ry:n jäsenyydestä ja liittyy Suomen Sahat Ry:hyn.

2016

Tuotanto ylittää 100000 kuutiometriä.

2017

Tuotantokapasiteetti on täyskäytössä, kun sahausmäärä nousee 115000 kuutiometriin.

2018

Uusi 8 Megawatin lämpölaitos valmistuu.

2019

Uusi tuorelajittelulinja käynnistyy, kyseessä on yhtiön historian suurin investointi.

2020-luku

2020

Koronapandemia lisää kustannuksia, tuotanto pystytään kuitenkin pitämään hyvällä tasolla.

2021

Uusimmat investoinnit on saatu käyttöön ”kreivin aikaan”. Tuloksena uusi tuotantoennätys yli 141000 kuutiometriä ja kaikkien aikojen paras tulos.

2022

Ukrainan sodan vuoksi sahatavaramarkkinoilla on hyvin tilaa ja vuosi on edelleen tulokseltaan hyvä.

2023

Sahatavaran kysyntä romahtaa. Tukkien hinta pysyy korkealla tasolla, josta seuraa tuloksellisesti heikko vuosi.